U Johanesburgu sam imala priliku da sviram mahom beloj publici, pripadnicima srednje klase Južne Afrike, koja je plakala, jer sam koristila snimke koji zaista diraju u srce, čitava priroda ove užasne tragedije koja uzima maha, a koju ljudi izbegavaju, jer su umorni, a zapravo ni ne znaju odgovore.

U Johanesburgu, imala sam priliku da sviram za publiku uglavnom bjele, srednje klase u Južnoj Africi koja je završila u suzama, iz razloga što ja koristim filmske snimke koje su doprle do srca, čitavu narav, ove užasne tragedije koja se dešava, koju ljudi namjeravaju izbjeći, zato što su iscrpljeni, i oni sasvim ne znaju šta bi moglo biti riješenje.


Aron Motsoledi, trenutni ministar zdravlja, bio je na tom koncertu, i imala sam priliku da ga upoznam. Dao mi je obećanje da će pokušati da dovede do promene, što je apsolutno neophodno.

Aron Motsoaledi, sadašnji ministar zdravlja, prisustovao je ovom koncertu, i ja sam imala priliku da ga upoznam, i on se absolutno obavezao da će pokušati napraviti promjenu, koja je absolutno potrebna.


Ovo je škotski Parlament. Kasnije sam postala izaslanik Škotske i HIVa.

Ovo je Škotski parlament. gdje sam ja postala izaslanik za Škotsku i HIV.


I predstavljala sam im svoja iskustva i pokušavala, ponovo, da podignem svest.

Pokazivala sam im svoja iskustva i pokušala, ponovo, da podignem svijest.


I ponovo, u Edinburgu, sa divnim dečijim horom iz Afrike koji naprosto obožavam.

Još jedanput, u Edinburgu, sa predivnim Afričkim Dječijim Horom kojeg ja jednostavno obožavam.


A mnoga deca poput ove su siročići jer je njihova porodica pogođena virusom SIDE.

A to su djeca kao ova, mnogi od njih su siročad zbog toga što su njihove porodice zaražene virusom side.


Ovde sedim u Njujorku sa Mišelom Sidibeom.

Ovdje sjedim sa Mišel Sidibe u Njujorku.


I ja sam počastvovana činjenicom da me Mišel pozvao, pre samo par meseci, da postanem UNAIDS ambasador.

I veoma sam počašćena činjenicom da me je Mišel pozvao, samo par mjeseci prije, nego što je postao UNAIDS ambasador.


I na ovaj način sam osnažila svoju platformu i proširila svoje delovanje.

Na taj način, ja sam osnaživala svoju platformu i širila svoj doseg.


Poruka koju UNAIDS trenutno šalje svetu jeste da bismo voleli da vidimo eliminisanje prenošenja virusa sa majke na dete do 2015.

Poruka koju UNAIDS trenutno šalje svijetu jeste da želimo da vidimo virtualnu eliminaciju prenosa virusa od majke na dijete do 2015 godine.


To je vrlo ambiciozan cilj, ali verujemo da može da se dostigne uz pomoć političke volje.

To je veoma ambiciozan cilj, ali mi vjerujemo da može biti postignut političkom voljom.


I ovde sam sa trudnom ženom koja je HIV pozitivna, i smejemo se, obe se smejemo, jer smo ubeđene, jer znamo da ta mlada žena prima terapiju kako bi se njen život produžio i kako bi ona mogla da brine o bebi koju će roditi.

A ovdje sam ja sa trudnicom koja je HIV pozitivna, mi smo nasmijane, obadvije smo nasmijane, jer smo vrlo pouzdane pošto znamo da ta mlada žena prima liječenje tako da njen život može biti produžen da bi se mogla brinuti o bebi koju treba da rodi.


A njena beba će primiti PPMD, što znači da beba može da se rodi bez virusa.

A njena beba će primit PMTCT, što će značiti da ta beba može biti rođena bez virusa.


To je prevencija na samom početku života.


To je jedan način gledanja na intervenciju pandemije SIDE.

To je jedan način gledanja na intervenciju pandemije side.


Volela bih da završim sa kratkom pričom o Avelile.

Sada bih voljela da završim tako što ću vam ispričati priču o Avelili.


Ja pričam svima njenu priču, jer ona predstavlja jedno od miliona HIV/SIDA siročića.

Ja pričam o njoj svima, jer ona predstavlja jedno od milion siročadi zaraženo virusom side.


Ovde ima sedam godina, sa težinom bebe od godinu dana.

Ovdje je ona sa sedam godina, težine ne više od jednogodišnje bebe.


U tom trenutku u njenog života, pati od najtežeg oblika side i bolovala je od upale pluća.

U ovome trenutku svog života, ona pati od bolesti side u punom procvatu a imala je i upalu pluća.


Upoznali smo je u bolnici u istočnom Kejpu i proveli čitavo popodne sa njom - neodoljivo dete.

Upoznali smo je u bolnici u Istočnom Kejpu i proveli čitavo poslijepodne sa njom -- predivno dijete.


Lekari i medicinsko osoblje su bili sjajni.


Stavili su je na vrlo specijalan režim ishrane i sjajno se brinuli o njoj.

Odredili su joj vrlo posebnu ishranu i dobro se brinuli o njoj.


I nismo znali kada smo napustili bolnicu - jer smo snimili njenu priču - nismo znali da li će preživeti.

Nismo znali kada smo napustili bolnicu -- pošto smo snimili njenu priču -- da li će ona uopšte preživjeti.


Očigledno je to bio... bio je to emotivni susret koji nas je načinio vrlo osetljivima, ovo direktno iskustvo, jedno dete, znate, ta priča.

To je bio očigledno ... jedan vrlo emocionalan susret koji nas je ostavio da se osjećamo vrlo rezonantno sa ovim direktnim iskustvom, ovim jednim dijetetom, znate, sa tom pričom.


Pet meseci kasnije, vratili smo se u Južnu Afriku da se ponovo vidimo sa Avelile.

Pet mjeseci kasnije, vratili smo se u Južnu Afriku da vidimo ponovo Avelili.


I dešava se - dlake na mojoj - ne znam da li možete da vidite dlake na mojim rukama.

Počinjem -- da se ježim -- ne znam da li možete da vidite dlake na mojim rukama.


Naježila sam se, jer znam šta ću da vam pokažem.

One su uspravne, zato što znam šta ćcu vam sada pokazati.


Ovaj aplauz je zapravo za doktore i medicinske sestre iz bolnice koja se brinula o Avelile.

Taj aplauz je ustvari za doktore i sestre bolnice koja se brinula o Avelili.


I shvatiću to kao zahvalnost na ovoj vrsti promene.

Ja smatram da vi cijenite tu vrstu transformacije.


Dakle, volela bih da vam kažem, svakome pojedinačno, ako osećate da svaka majka i dete na svetu imaju pravo na pristup dobroj brizi i dobroj medicinskoj nezi, i ako verujete da bi sve vlade na svetu trebalo da se posvete Milenijumskim Razvojnim Ciljevima, naročito petom i šestom - naročito u sub-saharskim delovima Afrike - molim vas ustanite.

Stoga bih vam poručila, svima u publici, ako osjećate da svaka majka i svako dijete u svijetu ima pravo na pristup dobroj ishrani i dobroj zdravstvenoj njezi, i ako vjerujete da Ciljevi Mileniumskog Razvoja, naročito peti i šesti, kojima se trebaju posvetiti sve vlade širom svijeta -- naročito u Saharskoj Africi -- molim vas da ustanete.


Mislim da je u redu reći, to su skoro svi u sali.

Ja mislim da je to korektno za reći, to su skoro svi u dvorani.


Jedna od mojih omiljenih reči u okfordskom rečniku engleskog jezika je "snollygoster".

Jedna od mojih omiljenih riječi iz oksfordskog rječnika engleskog jezika je "snollygoster".


Značenje reči snoligoster je neiskren političar.

Značenje riječi snollygoster je "neiskren političar".


Međutim, postojao je u 19. veku urednik novina koji ju je definisao još bolje, rekavši:

Iako je to bilo u 19. vijeku novinski urednik koji ga je definirao još bolje govoreći,


"Snoligoster je osoba koja traži fotelju bez obzira na stranku, ideologiju ili principe, i koja, kada pobedi, zadržava mesto pukom snagom ogromnog ludog filozofiranja."

"Snollygoster je osoba koja traži fotelju bez obzira na stranku, platformu ili princip, i koja, kada ju dobije, zadržava mjesto na osnovu snage monumentalne šuplje priče".


Ali je veoma važno da su reči u centru politike, i svi političari znaju da moraju da kontrolišu jezik.

Ali veoma je važno da su riječi u samom centru politike, i da svi političari znaju da moraju pokušati kontrolirati jezik.


Na primer sve do 1771. britanski parlament nije dozvoljavao novinama da prenesu tačne reči koje su izgovorene u debatnoj sali.

Sve do, na primjer 1771. Britanski Parlament nije dozvolio novinarima da izvještavaju o tačnim riječima izrečenim u debatnoj sali.


I sve se svodilo na hrabrost čoveka neobičnog imena, Bras Krozbi, koji se suprotstavio Parlamentu.

A zato je zaslužna hrabrost čovjeka neobičnog imena Brass Crosby, koji se suprotstavio Parlamentu.


I bio je bačen u tamnicu Londonske kule i zatočen, ali je bio dovoljno hrabar, dovoljno hrabar da im se suprotstavi, i na kraju, imao je toliku podršku građana Londona da je pobedio.

On je bio bačen u tamnicu Londonske tvrđave i zatočen, ali je bio dovoljno hrabar, bio je dovoljno hrabar da im se suprotstavi, i na kraju je dobio takvu javnu podršku u Londonu da je pobijedio.


Nekoliko godina kasnije, imamo prvu zabeleženu upotrebu fraze

Nakon samo nekoliko godina zabilježili smo prvu upotrebu fraze


"hrabar kao brass". (engl - brass = mesing)


Mnogi ljudi pomisle da se radi o metalu.


Ali to nije tačno. Radi se o borcu za slobodu štampe.


Kako bih vam zaista pokazao kako međusobno deluju reči i politika, želim da vas odvedem natrag u SAD nakon dobijanja nezavisnosti. Morali su da se suoče sa pitanjem kako zvati Džordža Vašingtona, njihovog vođu.

Da vam zapravo pokažem koliko se riječi i politika isprepliću, želim vas povesti u Sjedinjene Američke Države, brzo nakon sticanja nezavisnosti. morali su se suočiti sa pitanjem kako da zovu George-a Washingtona, svog lidera.


O ovome se dugo vodila debata u Kongresu.

O tome se jako dugo debatovalo u Kongresu.


I bilo je raznoraznih predloga u igri, koji su mogli biti prihvaćeni.

Bilo je mnogo prijedloga u igri, koji su mogli biti i prihvaćeni.


Glavni magistrat Vašington, a drugi, Njegovo visočanstvo Džordž Vašington, a neki, Zaštitnik sloboda naroda SAD Vašington.

Glavni sudac Washingtona, a drugi, Njegovo visočanstvo George Washington, a drugi, Zaštitnik sloboda naroda Sjedinjenih Američkih Država Washington.


Neki ljudi su prosto želeli da ga zovu kraljem.

Neki su jednostavno željeli da ga zovu kralj.


Mislili su da je bio isproban i dokazan.


To čak nije bilo monarhijski, mislili su da možete biti izabrani za kralja na određeno vreme.

Nisu čak ni pomišljali na monarhiju, mislili su da može biti izabrani kralj na određeno vrijeme.


Svi su poludeli od dosade, zapravo, jer je ova rasprava trajala tri nedelje.

Na kraju je svima bilo dosta rasprave koja je trajala tri sedmice.


Čitao sam dnevnik jednog jadnog senatora, koji je sve vreme ponavljao: "Još uvek ista tema."

Čitao sam dnevnik ovog jadnog senatora, koji je samo ponavljao "još uvijek ista tema".


A razlog odlaganja i dosade je taj da je Predstavnički dom bio protiv Senata.

Razlog za odlaganje odluke i zamor bilo je to što je Zastupnički dom bio protiv Senata.


Predstavnički dom nije želeo da Vašingtona obuzme moć.

Zastupnički dom nije želio da se Washington opije vlašću.


Nisu želeli da ga zovu kraljem za slučaj da njemu ili njegovim naslednicima nešto padne napamet.

Nisu ga željeli zvati kraljem da to njemu ili njegovom sljedbeniku ne bi dalo kojekakve ideje.


Te su hteli da mu daju najponizniju, najoskudniju, najpatetičniju titulu koju su mogli da smisle.

Zato su mu željeli dati najskromniju, najsitniju, najpatetičniju funkciju koji se su mogli dosjetiti.


I ta titula je bila "predsednik". Predsednik.


Nisu izmislili titulu, ona je već postojala, ali je označavala nekog ko predsedava sastankom.

Nisu oni izmislili tu titulu; postojala je ona i ranije, ali je ona korištena za one koji su predsjedavali sastankom.


A nije ni imala veću grandioznost od termina "glavni" ili "nadležni".

Nije to davalo mnogo veličine nego pojmovi "nadglednik" ili "kontrolor".


Postojali su retki predsednici malih kolonijalnih saveta i delova vlasti, ali zapravo nije bila nikakva titula.

Postojali su povremeni predsjednici malih kolonijalnih vijeća i dijelova vlasti, ali to je bila ništavna titula.


Zato se Senat pobunio protiv toga. Rekli su: "To je smešno, ne možete ga zvati predsednikom!"

Stoga je Senat prigovarao na taj prijedlog. govorili su, to je smiješno, ne možete ga zvati "predsjednik".


"Ovaj čovek treba da potpisuje sporazume i sastaje se stranim velikodostojnicima."

Taj čovjek treba da potpisuje sporazume i sastaje se sa svjetskim državnicima.


I ko će ga shvatiti ozbiljno ako ima malu smešnu titulu kao što je predsednik SAD?

Ko će ga uzeti za ozbiljno ako bude imao tu smiješnu titulu kao predsjednik Sjedinjenih Američkih Država?


Umesto toga, pristali su da koriste titulu presednika, za sada, ali su želeli da se zabeleži da se ne slažu sa tim iz dužnog poštovanja prema mišljenjima i običajima civilizovanih nacija, bilo da su republike ili monarhije po uređenju, čiji je običaj prihvatanje, kroz kancelariju Glavnog magistrata, titule za poštovanje, a ne prokleti predsednik, i da u saradnji sa stranim državama, visočanstvo naroda SAD neće biti izloženo riziku zbog izgleda jednostavnosti, tj. ne želimo da izgledamo kao prokleti čudaci.

Pristali su da se koristi titula "predsjednik" za sada, ali su također željeli da se konačno zabilježi da se oni nisu saglasili sa tim iz dužnog poštovanja prema mišljenjima i praksi civiliziranih nacija, bez obzira jesu li republike ili monarhije po uređenju, čije običaje treba prihvatiti, kroz ured Glavnog sudije, titule od poštovanja-- a ne tamo nekakvog predsjednika-- te da u međunarodnoj razmjeni, zvanični predstavnik naroda Sjedinjenih Država ne može biti eksponiran u jedinstvenoj pojavi, odnosno, ne želimo izgledati kao čudaci.


Iz ovoga možete saznati tri zanimljive stvari.

Možete iz ovog naučiti tri zanimljive stvari.


Pre svega, i ovo mi je omiljeno, je da, koliko sam bio u mogućnosti da saznam,

Prije svega--ova mi je omiljena-- je da, koliko mi je bilo moguće saznati,


Senat nikada nije formalno prihvatio titulu predsednika.

Senat nikad nije fomalno odobrio titlulu "predsjednik".


Barak Obama, predsednik Obama, je tu na određeno vreme čekajući da se Senat baci na posao.

Barrack Obama, predsjednik Obama je tamo na određeno vrijeme, čekajući Senat da se baci na posao.


Druga stvar koju možete naučite je da kada vlada kaže da je nešto privremena mera - (Smeh) još uvek možete čekati i posle 223 godine.

Druga stvar koji možete naučiti je da kad vlasti kažu da je nešto privremena mjera-- (smijeh)-- ipak možete čekati 223 godine.


A treća stvar koju možete saznati, i ovo mi je vrlo važno, ovo je poenta s kojom želim da završim, je da titula presednika Sjedinjenih Američkih Država ne zvuči tako skromno ovih dana, zar ne?

Treća stvar koji možete naučiti, i ovo je našto zaista važno, ovo je poenta sa kojom želim završiti, je da titula predsjednik Sjedinjenih američkih država, danas uopće ne zvuči tako skromno, zar ne?


Ima neke veze s nešto preko 5.000 nuklearnih bojnih glava koje ima na raspolaganju i najvećom ekonomijom na svetu, flotom dronova i sličnim stvarima.

Ima to neke veze sa nešto više od 5.000 nuklearnih bojevih glava koje su mu na raspolaganju i najvećom ekonomijom na svijetu vazdušnom flotom i svim tim stvarima.


Stvarnost i istorija su obogatili tu titulu grandioznošću. Tako da je na kraju pobedio Senat.

Stvarnost i historija obogatili su tu titulu impresivnošću tako da je Senat na kraju pobijedio.


Oni su dobili titulu punu poštovanja, kao što su tražili.


Takođe, druga briga Senata, pojava jednostavnosti, pa, tada je bila jedinstvena.

Takođe, jedinstvena pojava, što je bila druga briga Senata-- ipak je u to vrijeme bila jedinstvena.


A sada, znate li koliko nacija ima predsednika?

Ali danas, znate li koliko država ima predsjednike?


I sve to zato što žele da zvuče kao čovek koji ima 5.000 nuklearnih bojnih glava, itd.

Sve zato što su željeli zvučati kao čovjek koji ima na raspolaganju 5.000 bojevih glava i sve ostalo.


Dakle, na kraju je Senat pobedio, a Predstavnički dom izgubio, jer niko se neće osećati tako skromno kada mu budu rekli da je sada predsednik Sjedinjenih Američkih Država.

Dakle, na kraju je Senat pobijedio a izgubio je Predstavnički dom, jer niko se neće osjećati tako skromno kada mu se kaže da je sad Predsjednik Sjedinjenih američkih država.


I to je važna lekcija koju danas možete naučiti, i ona s kojom želim da vas ostavim.

To je dakle važna lekcija koju, mislim, možete naučiti danas, sa kojom vas želim ostaviti.


Političari biraju reči i koriste ih da oblikuju stvarnost, da kontrolišu stvarnost, ali u stvari, stvarnost menja reči mnogo više nego što reči mogu da promene stvarnost.

Političari se trude da izaberu riječi da oblikuju stvarnost i da je kontrolišu, ali zapravo, realnost mijenja riječi mnogo više nego što riječi mogu promijeniti realnost.


U društvu koje propada, umetnost, ukoliko je prava, nužno odražava propadanje.

U propadajućem društvu, umjetnost ako je iskrena, mora reflektovati propadanje.


Njena najvažnija društvena uloga je da pokaže da je svet promenljiv i doprinese da se promeni.

I samo ako ne želi da prekine odnos sa svojom društvenom funkcijom umjetnost mora prikazati promjenljivost svijeta. I pomoći u njegovoj promjeni.


Nemiri uzrokovani planovima vlade da ne plate dugove. Nezaposlenost raste i nastaviće da raste prosto zato što postoji višak robe. Sav novac je pozajmljen, a duguje se bankama drugih zemalja.

Krvave pobune protiv vladinih planova kojima se pokušava izbjeći nemogućnost otplate svojih dugovanja... su tu jer nezaposlenje nastavlja rasti i mora i dalje da raste samo zato jer imamo višak zaliha dobara... sav taj novac je posuđen... a dugovanje pripada bankama u drugim zemljama...


Novac u vidu povoljnog ličnog zajma. Filter cigarete sa aromom.

N-O-V-A-C je forma odgovarajuće lične posudbe... ...filter cigareta koja nudi okus... 45 slatkih likera...


Liker Kolt 45, "Koliko si seksi?" Da li SAD planira da bombarduje Iran? Amerika sponzoriše terorističke napade na Iran.

Da li ste zagrijani!?... da li Amerika planira bombardovati Iran?... ...Amerika je sponzor terorističkih napada u Iranu...


Moja baka je bila divna osoba, naučila me je da igram Monopol.

Moja baka je bila divna osoba, naučila me kako da igram Monopol.


Razumela je da je poenta igre u sticanju.

Ona je razumjela da je srž igre sticanje dobara.


Kupovala bi sve što može i ubrzo bi postala nepobediva.

Ona bi sakupljala sve što je mogla i na kraju bi postala vlasnik cijele table.


I onda bi mi uvijek rekla istu stvar. Pogledala bi me i rekla mi:


"Jednoga dana naučićeš kako igrati ovu igru."


Jednog leta igrao sam Monopol po ceo dan i tada sam naučio da igram.

Jednoga ljeta sam često po cijele dane igrao Monopola i tog ljeta sam naučio igrati tu igru.


Jedini način da pobediš je da kupuješ sve što možeš.

Shvatio sam da je jedini način da se pobijedi potpuna predanost sticanju dobara.


Shvatio sam da su novac i vlasništvo jedini način da sačuvaš rezultat.

Shvatio sam da kroz novac i imovinu... idem putem dobijanja dobrih rezultata.


Krajem tog leta bio sam suroviji od bake, spreman i da zaobiđem pravila da bih pobedio.

Do kraja tog ljeta bio sam nemilosrdniji od svoje bake. Bio sam spreman prilagoditi pravila ako sam htio pobijediti u igri... i te jeseni sam sjeo s njom da igramo.


Gledao sam kako gubi i poslednji dolar i predaje se.

Posmatrao sam je kako daje posljednji dolar i odustaje u potpunom porazu.


Kuće, hotele, železnice i komunalna preduzeća.

Sve te kuće i hoteli. Sve željeznice i javna preduzeća...


Sva imovina i sav divni novac idu nazad u kutiju.

Sva imovina i sav taj divni novac... sve to skupa se sada vraća u kutiju.


Prijalo ti je da ih poseduješ, ali to je postojalo i pre tebe, a postojaće i posle tebe - igrači dolaze i odlaze.

Bio si zagrijan za to neko vrijeme. Ali, to je bilo ovdje mnogo prije nego što si ti započeo igru, a biti će ovdje i kad te više ne bude - igrači dolaze - igrači odlaze.


Kuće i kola, titule i odeća, čak i tvoje telo."

Kuće i automobili... Zvanja i odjeća... čak i tvoje tijelo."


Činjenica je da se sve što sam dobio vraća u kutiju i da ću sve to da izgubim.

Jer, činjenica je, sve što grabim, trošim i gomilam vratiće se natrag u kutiju i sve ću izgubiti.


Razmislite o tome kada dobijete najbolji posao, kupite najbolju stvar, najbolju kuću, kada se materijalno obezbedite i popnete na lestvici uspeha do najvišeg nivoa koji možete da dostignete. Kada oduševljenje splasne, a splasnuće, šta onda?

Stoga se morate zapitati: kad napokon dobijete unapređenje koje ste oduvijek željeli, kad obavite svoju najveću kupovinu, kad sebi priuštite dom o kome ste sanjali, kad ostvarite finansijsku sigurnost i popnete se stepeništem uspjeha do najvišeg stepenika do kojeg se uopšte možete uspeti, kad uzbuđenje izblijedi, a izblijedjet će...


Koliko daleko morate da odete da biste videli gde to vodi?

Koliko daleko morate proći tom stazom prije nego shvatite gdje vodi?


Sigurno razumete da nikada neće biti dosta.

Zasigurno shvatate da nikada neće biti dovoljno.


Zbog toga morate da se zapitate šta je zaista važno.

Zbog toga se morate upitati: Šta je važno?


Dok sam bio momak i odrastao u Njujorku, odbio sam da položim zakletvu zastavi.

Kad sam bio mladić i odrastao u New Yorku, odbio sam položiti zakletvu na zastavu.


Naravno, poslat sam u kancelariju direktora škole.


"Zašto nećeš da položiš zakletvu kao ostali?"

Upitao me: "Zašto ne želiš položiti zakletvu? Svi to rade!"


Rekao sam da su svi verovali da je Zemlja ravna, a nije bila.

Rekao sam kako su svi nekada vjerovali da je Zemlja ravna, ali to je nije učinilo ravnom.


Objasnio sam da Amerika sve što ima duguje drugim kulturama i drugim narodima i da želim da položim zakletvu Zemlji i svim ljudima na njoj.

Objasnio sam da sve što Amerika posjeduje duguje drugim kulturama i drugim nacijama i da ću rađe položiti zakletvu na Zemlju i sve ljude na njoj.


Uskoro sam napustio školu i napravio laboratoriju u sobi.

Nije potrebno reći da nije potrajalo dugo prije nego sam napustio školu u potpunosti i napravio laboratorij u svojoj sobi.


Shvatio sam da u univerzumu vladaju zakoni kojima i pojedinac i društvo moraju da se pokoravaju.

Tada sam shvatio da univerzumom upravljaju zakoni i da ljudsko biće, zajedno sa cijelim društvom, nije izuzeto od tih zakona.


1929-te došlo je do kraha koji danas zovemo

Tada je došlo do raspada tokom 1929. S njime je počelo ono što danas nazivamo


Nisam razumeo zašto su milioni ljudi gladni, bez posla i krova nad glavom, a sve fabrike zjape prazne.

Bilo mi je teško razumjeti zašto su milioni ljudi ostali bez posla, kao beskućnici, izgladnjeli, dok su sve fabrike i dalje bile na svom mjestu.


Ubrzo je počeo Drugi svetski rat u kome su se narodi sistematski međusobno uništavali.

Uslijedio je Drugi svjetski rat u kojem su se različite nacije naizmjenično sitematski uništavale između sebe.


Izračunao sam da bi resursi uništeni i protraćeni u ratu mogli da zadovolje potrebe svih ljudskih bića na planeti.

Kasnije sam izračunao da su sva ta uništavanja i izgubljeni resursi potrošeni na taj rat mogli vrlo lako zadovoljiti svaku ljudsku potrebu na planeti.


Od tada posmatram kako čovečanstvo ide ka sopstvenom istrebljenju, kako se dragoceni ograničeni resursi neprestano zloupotrebljavaju i uništavaju zbog profita i slobodnog tržišta, kako se društvene vrednosti gube i svode na izveštačeni materijalizam i bezumnu potrošnju i kako moć monetarnog sistema kontroliše političke strukture u prividno slobodnim društvima.

Od tada sam posmatrao kako čovječanstvo priprema binu za vlastito izumiranje. Gledao sam kako neprestano trošimo i uništavamo dragocjene ograničene resurse u ime profita i slobodnog tržišta. Gledao sam kako se društvene vrijednosti reduciraju na osnovni nivo izvještačenog materijalizma i bezumne potrošnje.


Imam 94 godine i moja otuđenost je ista kakva je bila i pre 75 godina.

Imam 94 godine sada. Bojim se kako je moje stajalište isto kakvo je bilo i prije 75 godina.


"Ne sumnjajte da mala grupa pametnih, posvećenih ljudi može da promeni svet.

"Nikada nemojte sumnjati da malena skupina predanih i odlučnih građana može promijeniti svijet.


Do promena samo tako i dolazi." -Margaret Mid

Na takav se način svijet dosada jedino i mijenjao." ~Margaret Mead


Ako se bavite naukom, od početka se baviš pitanjem šta nas određuje, nasleđe ili sredina. To liči na izbor Koka-Kola ili Pepsi,

Dakle, naučnik si i negdje putem, u tvoju glavu je umetnuto neizbježno pitanje "priroda ili odgoj", po svojoj važnosti u rangu s pitanjem Coca-Cola ili Pepsi,


Dilema nasleđe ili vaspitanje je krajnje pojednostavljeno shvatanje mogućih uticaja, jer čak i način na koji naše ćelije reaguju na nedostatak energije utiče na to ko smo na najindividualnijim nivoima naše ličnosti.

Dakle, priroda ili odgoj, postavlja se kao pretjerano pojednostavljen pogled na poziciju uticaja. Od uticaja na način na koji se ćelija nosi s energetskom krizom, pa sve do uticaja koji nas čine onakvima kakvi jesmo na najindividualnijim nivoima naše ličnosti.


Rezltat je lažna podela koja ili prirodne ili sredinske uslove stavlja iznad onih drugih.

I ono što dobijete je potpuno lažni kontrast sazdan oko prirode kao odrednice i nalazi se u samim temeljima svih uzroka.


Shvatanje da je život DNK i kod svih kodova, Sveti Gral, da je sve određeno njime, ili perspektiva društvenih nauka da smo "društvena bića" a da biologija treba da proučava buđ, da su ljudi nezavisni od nasleđa.

Život je DNK i kôd svih kodova i Sveti Gral i upravlja svime... a s druge strane, mnogo više je društveno-naučna perspektiva koja glasi mi smo "društveni organizmi", a biologija neka proučava buđ.


Ljude ne određuje biologija i očigledno je kako su oba stajališta besmislena.


Istina je da je nemoguće razumeti kako biologija funkcioniše izvan konteksta okruženja.

Umjesto toga možete vidjeti kako je praktički nemoguće razumjeti na koji način biologija funkcioniše izvan konteksta okruženja.


Jedno od najpogrešnijih, ali široko rasprostranjenih i potencijalno opasnih shvatanja je da je ponašanje u potpunosti određeno genetikom.

Jedna od najluđih, ali ipak najšire rasprostranjenih i potencijalno opasnih tvdnji, je: "Ma, takvo ponašanje uzrokuju geni."


Mnogo suptilnih stvari ako poznajete modernu biologiju, ali za većinu to jednostavno znači deterministički pogled na život ukorenjen u biologiji i genetici. Geni ne mogu da se menjaju, oni su takvi kakvi jesu i zato se resursi ne troše na pokušaj da se poprave. Ne ulagati energiju u pokušaje da se poboljša društvo bilo bi isto tako besmisleno.

To podrazumijeva razne suptilne nijanse ukoliko poznajete modernu biologiju, ali za većinu ljudi oko nas to podrazumijeva: jedan deterministički pogled na život; pogled ukorijenjen u biologiji i genetici; geni se poistovjećuju s nepromjenjivim stanjem stvari; geni se poistovjećuju sa stvarima koje su neizbježne, zbog čega nema smisla trošiti resurse pokušavajući ih ispraviti; osim toga, nema smisla ulagati društvene napore pokušavajući ih poboljšati zato što su neizbježne i nepromjenjive... a to je čista besmislica.


Uobičajeno mišljenje je da su stanja poput hiperaktivnosti ili šizofrenije genetski programirana.

Opšte prihvaćeno je da su stanja poput deficita pažnje i hiperaktivnog poremećaja genetski programirana; kao i da su stanja poput šizofrenije genetski programirana.


To nije istina, ništa nije genetski programirano.

Istina je suprotna. Ništa nije genetski programirano.


Mali broj bolesti vrlo retko zastupljenih kod ljudi je genetski određeno.

Postoje vrlo rijetke bolesti, tek šačica bolesti iznimno rijetko zastupljenih unutar populacije, koje su zaista genetski uslovljene.


Za većinu složenih stanja postoje genetske predispozicije, ali predispozicija nije isto što i predodređenost.

Većina složenih stanja može imati predispoziciju koja ima genetsku komponentu, ali predispozicija nije isto što i predodređenost.


Traženje izvora oboljenja u genomu u startu je osuđeno na propast, jer većina oboljenja nije genetski predodređena.

Cijela potraga za izvorom bolesti unutar genoma bila je osuđena na propast prije nego je to iko i pomislio zbog toga što većina bolesti nije genetski predodređena.


Srčana oboljenja, rak, moždani udari, reumatska oboljenja, autoimuna stanja, mentalno zdravlje, bolesti zavisnosti... Ništa od ovoga nije genetski predodređeno.

Bolesti srca, rak, moždani udari, reumatske bolesti, poremećaji imunološkog sistema uopšteno, poremećaji mentalnog zdravlja, ovisnosti... ništa od toga nije genetski predodređeno.


Od sto žena koje dobiju rak dojke samo sedam nosi taj gen, a ostale ga nemaju.

Kod raka dojke, npr., od 100 žena koje boluju od njega samo njih sedam su nosioci gena za rak dojke, dok ih 93 nisu nosioci.


Ni od sto žena koje imaju taj gen sve ne dobiju rak.

S druge strane, od 100 žena koje su nosioci tih gena, neće sve dobiti rak.


Geni ne utiču da se ponašamo na određen način bez obzira na okolnosti.

Geni nisu tek nešto što utiče na naše ponašanje na način koji je izdvojen od našeg okruženja.


Oni omogućavaju različite reakcije na okruženje.

Geni usmjeravaju našu reakciju s obzirom na okruženje.


U stvari, mnogi uticaji iz ranog detinjstva i način vaspitanja dece deluju na ispoljavanje gena. Geni se aktiviraju i deaktiviraju da bi preusmerili razvoj tako da odgovara sredinskim uticajima.

U stvari, izgleda kako određeni utjecaji u ranom djetinjstvu i način odgoja djeteta utiču na ispoljavanje gena, doslovce uključujući ili isključujući različite gene te usmjeravaju osobu na određeni razvojni put koji će biti prilagođen svijetu s kojim se treba suočiti.


Ovo potvrđuje studija o žrtvama samoubistva u Montrealu.


Autopsije njihovih mozgova pokazale su da su oni (a radilo se uglavnom o mlađim osobama) bili zlostavljani kao deca i da je zlostavljanje to koje je dovelo do genetske promene u mozgu.

U istraživanju koje je provedeno u Montrealu na žrtvama samoubistva autopsijom su proučeni mozgovi tih ljudi i pokazalo se sljedeće: ako su žrtve samoubistva (obično mlađi punoljetnici) u dječjoj dobi bile žrtve zlostavljanja, zlostavljanje je zapravo uzrokovalo genetsku promjenu u mozgu koje nije bilo u mozgovima onih koji nisu bili zlostavljani.


"Epi" znači na vrhu, tako da sredina u stvari određuje da li će određeni geni da se aktiviraju ili deaktiviraju.

"Epi" znači onaj koji prekriva, dakle epigenetski uticaj podrazumijeva događaje u okruženju koji aktiviraju ili deaktiviraju određene gene.


U studiji na Novom Zelandu u gradu Dunedin nekoliko stotina pojedinaca je proučavano od rođenja do dvadesete godine.

Na Novom Zelandu, u gradu po nazivu Dunedin, provedeno je istraživanje u kojem je nekoliko hiljada pojedinaca proučavano od rođenja pa sve do svojih dvadesetih.


Otkrili su da je moguće identifikovati genetsku mutaciju, abnormalni gen koji je na neki način povezan sa predispozicijom da se počini nasilje, ali samo ako je pojedinac bio izložen nasilju kao dete.

Ono što su otkrili je da su bili u stanju identificirati genetsku mutaciju, abnormalni gen koji jeste bio u relaciji sa predispozicijom da se počini nasilje, ali samo ako je ta osoba također bila izložena teškom zlostavljanju tokom djetinjstva.


Ljudi sa takvim genom nisu više skloni nasilju, stopa nasilja je kod njih čak i manja nego kod ostalih, ako u detinjstvu nisu zlostavljani.

Drugim riječima, dijete sa ovim abnormalnim genom ne bi bilo više sklono nasilju od bilo koje druge osobe i, zapravo, imali su niži nivo nasilja nego osobe sa normalnim genima, osim ako tokom djetinjstva nisu bili zlostavljani.


Objasniću na primeru da geni nisu presudni.

Daćemo odličan dodatni primjer koji objašnjava da geni nisu "alfa i omega".


Postoji tehnika kojom se eliminiše speifičan gen kod miša. Ni potomci ga neće imati ako ga odstranite.

To je jedna zgodna tehnika u kojoj možete izdvojiti specifičan gen kod miša tako da taj miš i njegovi potomci neće imati taj gen.


Taj gen je odgovoran za protein koji utiče na učenje i pamćenje.

Taj gen ste "izbacili iz igre". Postoji gen koji je odgovoran za kodiranje proteina koji se veže za učenje i pamćenje, a sa ovom odličnom demonstracijom -


Kada odstranite taj gen miš ne može da uči.

"izbacite" taj gen i dobijete miša koji nije sposoban učiti.


"Pa to je genetska osnova za inteligenciju!"


Nepoznato u ovom istraživanju, iako su ga objavili svi mediji, je da ako se miševi odgaje u stimulativnom okruženju, a ne u kavezu, potpuno nadoknade taj nedostatak.

Ono što je puno manje cijenjeno u tom istraživanju, a što su primjetili svi mediji je da, ako uzmemo te genetski oštećene miševe i odgojimo ih u okruženju koje je bogatije stimulansima od onog u kome živi prosječni laboratorijski miš, zabilježićete da su oni potpuno prevazišli taj deficit.


Ako danas kažemo da je neko ponašanje genetsko, ako to uopšte smemo da kažemo, govorimo da geni utiču na način reagovanja organizma na okolinu, da mogu da utiču na njegovu spremnost da se nosi sa izazovima iz sredine.

Tako da, kada neko kaže u smislu sadašnjih znanja: "Ma, to ponašanje je genetsko", uzevši u obzir da to i jeste tačna fraza za koristiti, ono što u suštini govorite je: "Postoji genetski doprinos načinu na koji organizmi odgovaraju na poticaje iz okruženja; geni mogu uticati na spremnost sa kojom će se organizam nositi sa određenim izazovima iz okruženja."


Većina ne podrazumeva ovo pod tim. Nemojte pogrešno da me shvatite, ali nastavljanje sa pričom da je sve genetski, nije daleko od eugenike i sličnih stvari.

Znajte, to nije verzija koju će većina ljudi imati u svojim glavama, oni neće biti spremni govoriti o tome nego će ići rame uz rame sa starom verzijom koja glasi "stvar je u genima", a to nije daleko od istorije eugenike i sličnih stvari.


To je rasprostranjena i vrlo opasna zabluda.

To pogrešno mišljenje je široko rasprostranjeno i potencijalno je veoma opasno.


Postoji ozbiljan problem sa biološkim objašnjenjem nasilja. Ta hipoteza je potencijalno opasna i varljiva i može zaista da nanese zlo.

Neko razumije da je to biološko objašnjenje za nasilje... neko drugi da je ova hipoteza potencijalno opasna, i ne samo da nas navodi na pogrešne zaključke nego može nanijeti veliku štetu... a to je tako jer ako vjerujete u to, možete veoma lako reći:


Ako verujete u to, reći ćete da ništa ne može da se uradi da se promeni sklonost tih ljudi ka nasilju i da možemo samo da ih zatvorimo ili ubijemo.

"Pa, ne možemo ništa napraviti kako bi promijenili tu predispoziciju


Zanemarujete potrebu da se promeni društvena sredina i preduslovi koji navode ljude da budu nasilni, jer je to nevažno.

ljudi moraju postati nasilni; i sve što možemo učiniti je da ih kaznimo - zaključati ih ili ih eliminisati, ali ne trebamo brinuti o mijenjanju društvenog okruženja ili drušvenih predodredbi koje mogu voditi ljude ka tome da postanu nasilni jer


Genetski argument dozvoljava lukzuz ignorisanja društvenih i istorijskih činilaca.

'to nije važno'." Uzimanje genetike kao argumenta nam dopušta luksuz ignorisanja prošle i sadašnje istorijske i društvene faktore i riječima Louisa Menanda koji je pisao za New Yorker, veoma precizno, rekao je:


"Objašnjenje da je sve genetski predodređeno ne ugrožava postojeće stanje stvari.

"Stvar je u genima... objašnjava kakve su stvari oko nas i to ne prijeti stvarima kakve jesu.


Zašto bi iko bio nesrećan ili se ponašao antisocijalno kada živi u najslobodnijoj i najnaprednijoj zemlji na svetu?

Zašto bi se neko osjećao nesretnim ili bi stupio u antisocijalno ponašanje ako ta osoba živi kao dio najslobodnije i najprosperitetnije nacije na Zemlji.


To nije do sistema, razlog je neka greška u čoveku."

Ne može biti do sistema. Mora da je ta greška negdje u spojevima."


Genetski argument dozvoljava ignorisanje društvenih, ekonomskih i političkih činilaca koji u stvari izazivaju mnoga problematična ponašanja.

Tako da, genetski argument je jednostavno izgovor koji nam dopušta da ignorišemo društvene, ekonomske i političke faktore koji, u stvari, stoje u pozadini mnogih problematičnih ponašanja.


Zavisnost od rada, kupovine, interneta, video igara.

Postoji: ovisnost o radu, ovisnost o kupovini, o internetu, o video igricama...


Zavisni od moći je imaju, ali uvek hoće još.

Postoji ovisnost o moći. Ljudi imaju moć, ali žele sve više moći; ništa nikada nije dovoljno za njih.


Sticanje - korporacije koje moraju posjedovati sve više.


Zavisnost od nafte ili bar od zarade i onoga što zahvaljujući nafti imamo.

Ovisnost o nafti ili bar o bogatstvu i produktima koji su nam pristupačni zahvaljujući nafti.


Pogledajte negativne posledice po okolinu.

Pogledajmo negativne posljedice na okruženje.


Uništavamo planetu na kojoj živimo zbog raznih zavisnosti.

Mi uništavamo Zemlju koju naseljavamo u ime ovisnosti.


Zavisnosti imaju pogubnije društvene posledice nego kokain i heroin na moje pacijente.

Trenutno su ove ovisnosti mnogo više razorne u smislu posljedica po društvo nego kokainske i heroinske navike mojih pacijenata koji dolaze iz centra Eastsidea.


Ipak, njih se nagrađuje i smatra se da su vrijedni poštovanja.


Direktor duvanske kompanije sa najvećim profitom ima najveću platu.

Izvršni direktor neke nikotinske kompanije koji rezultira većim profitom će dobiti puno veću nagradu.


On se ne suočava sa bilo kakvom negativnom pravnom posljedicom i slično.


Poštovani je član upravnih odbora nekoliko kompanija.

U stvari, on je cijenjeni član odbora nekoliko korporacija.


Bolesti izazvane pušenjem ubiju godišnje 5.5 miliona ljudi u svetu, četristo hiljada samo u SAD-u.

Ipak, bolesti koje se povezuju sa dimom cigarete ubiju pet i po miliona ljudi u svijetu svake godine. U Americi ubiju 400.000 ljudi godišnje.


Ti ljudi su zavisni od profita i to toliko zavisni da poriču posledice svojih postupaka, a to je tipično za zavisnike.

A o čemu su ovi ljudi ovisni? O profitu. Oni su tako jako ovisni da u stvari negiraju uticaj njihovih aktivnosti, a negiranje je tipično ponašanje za ovisnike.


Prestižno je biti navučen na profit bez obzira na cenu.

A oni su ugledni. Vrijedno je poštovanja biti ovisan o profitu bez obzira na cijenu.


Dakle, prihvatljivo i prestižno su proizvoljni fenomeni u našem društvu i što veća šteta, to zavisnost izaziva veće poštovanje.

Dakle, ono što je prihvatljivo i ono što se poštuje je veoma upitan fenomen u našem društvu i izgleda da ono što pravi veću štetu se posmatra kao uglednija ovisnost.


Postoji prihvaćen mit da narkotici sami po sebi razvijaju ovisnost.


Rat protiv nje se bazira na ideji da ako zabraniš drogu, obračunaćeš se sa zavisnošću.

U stvari, rat protiv narkotika je zasnovan na ideji da se zaustavljanjem izvora narkotika radi na sprečavanju ovisnosti.


Ako zavisnost shvatimo šire, videćemo da nijedna supstaca ili ponašanje sami po sebi ne stvarajuju zavisnost.

Sada, ako razumijete ovisnost u širem smislu vidimo da u suštini ništa ne stvara ovisnost. Ni jedna supstanca, ili narkotik ne stvara ovisnost sam po sebi i na isti način ni jedno ponašanje ne stvara ovisnost.


Mnogi kupuju, a nisu kupoholičari. Nisu svi zavisni od hrane.

Mnogo ljudi može ići u kupovinu, a da ne postanu ovisni o kupnji.


Ne postaje svako ovisan o hrani. Ne postaje svako ko pije čašu vina alkoholičar.


Pitanje je šta izaziva zavisnost. Kombinacija podložne osobe i potencijalno zarazne supstance ili ponašanja čini da se zavisnost razvije.

Tako da ono što nas interesuje je šta to čini ljude podložnim, jer je kombinacija podložne osobe i supstance ili ponašanja koje potencijalno razvija ovisnost ono što u stvari razvija ovisnost.


Ukratko, zavisnost ne izaziva droga, već podložnost osobe dovodi do zavisnosti od supstance ili ponašanja. [Životna sredina]

Ukratko, ne razvija konzumacija narkotika ovisnost nego je u pitanju podložnost osobe prema mogućoj ovisnosti o određenoj supstanci ili ponašanju.


Da bismo razumeli šta neke ljude čini podložnima, pogledajmo njihova iskustva.

[Okruženje] Ako želimo razumjeti šta je to što neke ljude čini podložnim, moramo pogledati u njihova životna iskustva.


Stara, ali i dalje široko rasprostranjena ideja da je zavisnost genetska je naučno neodrživa.

Stara ideja, iako je stara, još uvjek je široko prihvaćena, a glasi da se ovisnost razvija radi nekog genetskog uzroka a jednostavno, to je naučno nedokazano.


Naprotiv, određena životna iskustva čine ljude podložnima.

Ono što jeste slučaj je da neka životna iskustva čine ljude podložnim.


Ona ne samo da formiraju karakter i psihološke potrebe čoveka, nego i sam mozak, a taj proces počinje još u materici.

Životna iskustva koja ne samo da oblikuju ličnost neke osobe i njene psihološke potrebe, nego i sam mozak na određeni način. A taj proces počinje u maternici.


Utvrđeno je da ako se majke u trudnoći nerviraju, deca često razviju osobine koje utiru put zavisnostima. Razvoj je oblikovan psihološkim i socijalnim okruženjem.

Dokazano je, na primjer, da ako su majke izložene stresu tokom trudnoće njihova djeca će najvjerovatnije imati predispozicije za ovisnosti, a to je tako jer se razvoj jedinke oblikuje pod uticajem psihološkog i društvenog okruženja.


Na čovekovu biologiju utiču životna iskustva još iz materice.

Biologija ljudskog bića je pod jakim uticajem i programira se putem životnih iskustava koje počinju u maternici.


Okruženje deluje na nas i pre rođenja, dok smo još fetusi putem informacija koje dolaze kroz majčinu cirkulaciju, hormone, hranljive materije.

Uticaj okruženja ne počinje tek rođenjem. Okruženje počinje uticati čim se nalazite u njemu, još dok ste fetus, vi ste izloženi svakoj informaciji koja dolazi putem majčinog krvotoka.


Odličan primer za ovo je holandska Gladna zima.

Hormoni, nivoi hranjivih tvari... Odličan pokazatelj kao potvrda ovome je - nešto što se naziva "holandskom gladnom zimom".


Tokom nacističke okupacije Holandije 1944-te sva hrana je prebačena u Nemačku. Za tri meseca je više desetina hiljada ljudi umrlo od gladi. Kakve su posledice ovoga?

Tokom 1944. nacisti su okupirali Holandiju i iz različitih razloga odlučili su da uzmu svu hranu i prevezu je u Njemačku; tokom tri mjeseca svi tamo su gladovali, a desetine hiljada ljudi je umrlo od gladi.


Da ste tada bili fetus u drugom ili trećem tromesečju, naučili biste nešto posebno.

Ono što je holandska gladna zima dala kao efekat je: ako ste tokom gladi bili fetus u drugom ili trećem tromjesečju razvoja vaše tijelo je "naučilo" nešto veoma unikatno tokom tog perioda.


Pokazalo se da je to period kada telo uči o svom okruženju.

Kako ispada, tokom drugog i trećeg tromjesečja vaše tijelo pokušava da nauči dosta o svom okruženju:


Koliko je preteće to mesto napolju? Koliko izdašno?


Koliko ima izobilja? Koliko hranljivih tvari dobijam putem maminog krvotoka?


Ako ste gladovali tokom tog perioda, telo vam je zauvek programirano da oskudeva u šećeru i masnoćama, pa čuva i najmanje količine.

Ako ste bili fetus koji je gladovao tokom tog perioda, vaše tijelo će se programirati zauvijek kao veoma, veoma škrto u odnosu na šećer i masti koje dobija, i ono što ćete raditi je da ćete pohranjivati svaki komadić toga.


Ako ste tada bili fetus u Holandiji, sada verovatno imate visok krvni pritisak i poremećen metabolizam.

Ako ste fetus holandske gladne zime, i pola vijeka kasnije, iako je sve drugo isto kao kod drugih osoba, najvjerovatnije ćete imati visok krvni pritisak, gojaznost ili poremećaj metabolizma.


Tu se uticaj okruženja neočekivano pojavljue.

Ovo pokazuje kako okruženje djeluje čak i tamo gdje to ne očekujemo.


Potomci laboratorijskih životinja izloženih stresu u trudnoći skloniji su kokainu i alkoholu kad porastu.

Ako izložite stresu laboratorijske životinje tokom trudnoće njihovo potomstvo će biti više podložno korišćenju kokaina i alkohola kao odrasle jedinke.


Jedno britansko istraživanje navodi da žene maltretirane u trudnoći u posteljici imaju viši nivo hormona stresa kortizola i da njihova deca imaju predispozicije za stvaranje zavisnosti.

Možete izložiti stresu žene trudnice. Na primjer u jednoj britanskoj studiji žene koje su bile zlostavljane tokom trudnoće će imati više nivoe kortizola, hormona stresa, u njihovoj placenti pri porođaju, a njihova djeca će vjerovatnije biti sklona stanjima koja ih predisponiraju ka ovisnostima do sedme ili osme godine starosti.


Stres pre rođenja priprema teren za razna mentalna oboljenja.

Tako da stres već u maternici priprema podlogu za različite vrste stanja vezanih za mentalno zdravlje.


Izraelsko istraživanje dece čije su majke bile trudne pred početak rata 1967-me pokazuje da njihovi potomci češće imaju šizofreniju u odnosu na ostale.

U Izraelu je sprovedena studija koja je pratila djecu čije su majke bile trudne prije početka rata 1967. godine. Ove žene, naravno, su bile jako izložene stresu i njihovo potomstvo ima viši stepen pojave šizofrenije od onog koji je prosječan.


Ima mnogo dokaza da prenatalni uticaji imaju veliki uticaj na razvoj ljudi.

Sada imamo dosta dokaza kako djelovanja iz prenatalnog doba imaju veliki uticaj na razvoj ljudskog bića.


Razvoj čovekovog mozga se odvija uglavnom posle rođenja i pod uticajem okoline.

[Rano djetinjstvo] Ono što je važno u ljudskom razvoju, posebno u razvoju mozga je da se on dešava većinom pod uticajem okruženja i većinom poslije rođenja.


Uporedite čoveka sa konjem koji trči čim se rodi i videćete da smo vrlo nerazvijeni.

Ako uporedimo nas sa konjima koji mogu trčati na prvi dan svoga života, vidimo da smo mi u tom periodu manje razvijeni.


Priznaćete da takvu snagu, koordinaciju pokreta i oštrinu vida ne razvijemo do druge godine života.

Ne možemo tada ovladati i uravnotežiti neurološku koordinaciju, jačinu mišića, jasnoću vida, sve do jedne i po ili dvije godine života.


To je zato što se mozak konja razvija u sigurnosti materice, a kod nas počinje posle rođenja.

To je tako jer se razvoj mozga kod konja dešava u sigurnosti utrobe, a kod ljudskih bića se to mora desiti nakon rođenja i to ima veze sa jednostavnom logikom evolucije.


Kako naša glava raste, razvijamo se u ljudsko biće, a razvoj prednjeg dela mozga je ono što odlikuje našu vrstu.

Kako glava raste, a to je ono što nas čini ljudskim bićima, razvoj prednjeg dijela mozga je u stvari ono što nas čini ljudskom vrstom.


Pritom hodamo dvonoške, što rezultira sužavanjem karlice.

U isto vrijeme mi hodamo na dvije noge, pa se naša karlica sužava kako bi se tome prilagodila.


Zbog uže karlice i veće glave rađamo se pre vremena.

I sada imamo usku karlicu, veću glavu, i bingo: zato smo se morali prerano roditi.


Mozak životinja se razvija unutar materice, a kod ljudi posle rođenja i u velikoj meri je pod uticajem okoline.

I to znači da razvoj mozga, koji se kod drugih životinja odvija u maternici, kod nas se odvija nakon rođenja, i to pod uticajem okruženja.


Koncept nervnog Darvinizma znači da se sklopovi na koje sredina pozitivno utiče razviju optimalno, a da se ostali ili ne razviju ili ne razviju optimalno.

Koncept Neuronskog darvinizma jednostavno govori kako će se sklopovi koji dobiju odgovarajuće unose iz okoline optimalno razviti, a oni koji ih ne dobiju se ili neće razviti optimalno ili uopšte neće.


Ako bebu sa savršenim vidom držite u mraku pet godina, oslepeće, jer je neuronima vida za razvoj potrebno svetlo. Bez podsticaja čak i sklopovi aktivni po rođenju atrofiraju i izumru, a novi se ne razvijaju.

Ako uzmete tek rođeno dijete sa savršeno razvijenim očima i stavite ga u mračnu sobu na pet godina, ono će nakon toga ostati slijepo do kraja života zbog toga što vizualni sklop za svoj razvoj zahtijeva svjetlosne valove, a bez njih će čak i rudimentarni sklopovi prisutni i aktivni pri rođenju atrofirati i propasti, dok se novi neće razviti.


Važan uticaj na ponašanje odrasle osobe imaju rana iskustva, čak i ona najranija, iskustva do kojih ne doseže sećanje.

[Pamćenje] Značajan je način na koji rana iskustva oblikuju ponašanje odrasle osobe, čak i posebno rana iskustva za koja u pamćenju nema dostupnih sjećanja.


Ispostavlja se kako postoje dvije vrste pamćenja.


Eksplicitno pamćenje je ono kada možete da se setite činjenica, detalja, epizoda, okolnosti.

Postoji eksplicitno pamćenje, tj. sjećanje, pomoću njega se možete prisjetiti činjenica, pojedinosti, epizoda, okolnosti.


Deo mozga koji kodira sećanje, hipokampus, ne počinje razvoj pre godinu i po dana, a završava ga mnogo kasnije.

Međutim, moždana struktura koja se naziva hipokampus, a koja šifrira ovakva sjećanja, čak se ni ne počinje potpuno razvijati prije starosti od godinu i po, a svoj puni razvoj ne doseže sve do mnogo kasnije.


Zbog toga se skoro niko ne seća prvih 18 meseci.

Zbog toga gotovo niko nema sjećanja prije 18 mjeseci starosti.


Postoji i druga vrsta, implicitno, emotivno pamćenje. U njemu se emotivna iskustva i tumačenje koje dete stvara integrišu u mozgu u mreže, koje se ispoljavaju i bez određenog sećanja.

Međutim, postoji i druga vrsta pamćenja, tzv. implicitno pamćenje, i to je, u stvari, emocionalno pamćenje u kojem se emotivni utjecaji i djetetovo tumačenje tih emotivnih iskustava ukorjenjuju u mozgu u obliku živčanih sklopova koji su spremni okinuti bez obzira na izostanak specifičnog sjećanja.


Jasan primer za to je što se usvojeni ljudi često osećaju odbačenima.

Daću vam jasan primjer: ljudi koji su usvojeni vrlo često imaju doživotan osjećaj odbačenosti.


Ne sećaju se usvajanja, ni odvajanja od majke jer nemaju čime da se sete, ali sećanja na razdvajanje i odbacivanje ostaju urezana u mozgu.

Ne mogu se sjetiti usvojenja. Ne mogu se sjetiti odvajanja od biološke majke, jer se toga nemaju čime sjetiti. Ipak, emocionalno pamćenje razdvajanja i odbacivanja je duboko urezano u njihove mozgove.


Oni češće nego drugi osećaju odbačenost i emotivnu uznemirenost, kada misle da nisu prihvaćeni.

Zbog toga su oni mnogo više skloni da iskuse osjećaj odbačenosti i da se jako emotivno uzbude kada misle da ih drugi ljudi odbacuju.


Kod usvojenih osoba ovo je izraženo zbog funkcije implicitne memorije. Prema literaturi i mom iskustvu,

Ovo nije vezano samo za ljude koji su usvojeni, ali je kod njih veoma izraženo radi ove funkcije implicitnog pamćenja.


ljudi koji pate od zavisnosti većinom su bili zlostavljani kao deca ili su pretrpeli velike emotivne gubitke.

Osobe koje su ovisne, po svoj dostupnoj istraživačkoj literaturi i po mom iskustvu, najteža vrsta ovisnika su u suštini svi bili teško zlostavljani kao djeca ili su prošli kroz težak emotivni gubitak.


Emotivno i implicitno oni pamte svet koji nije bezbedan ni prijateljski, staratelje kojima nisu verovali i odnose nesigurne za prepuštanje. Zbog toga se ne upuštaju u bliske odnose, ne veruju starateljima, lekarima i drugima koji žele da pomognu, a svet vide kao nesigurno mesto.

Njihova emocionalna ili implicitna sjećanja govore o svijetu koji nije siguran i ne daje podršku; odgajateljima kojima se nije moglo vjerovati i odnosima koji nisu bili dovoljno sigurni da bi oni otvorili ranjivi dio sebe, pa su zato njihove reakcije više bile usmjerene na to da se drže odvojenim od odnosa koji su istinski intimni; ne vjerovati odgajateljima, doktorima i drugim ljudima koji pokušavaju da im pomognu i generalno, oni vide svijet kao mjesto koje nije sigurno...


Za to je odgovorna isključivo implicitna memorija koja pamti potisnute detalje.

Ovo je zaista funkcija implicitnog sjećanja koja je ponekad povezana sa dešavanjima kojih se čak i ne sjećaju.


Prevremeno rođena deca mesecima su u inkubatorima okružena aparatima.

[Dodir] Prijevremeno rođena djeca ili ona koja su smještena u inkubatore ili vezana za različite vrste naprava i mašina, sedmicama pa čak i mjesecima.


Danas znamo da deset minuta milovanja dnevno ubrzava razvoj mozga.

Sada znamo da ako se ovu djecu miluje ili dodiruje po leđima samo 10 minuta dnevno, to će poboljšati razvoj njihovog mozga.


Ljudski dodir je ključan za razvoj, a bebe koje niko ne uzme u ruke umiru.

Tako da je ljudski dodir veoma važan za razvoj i, u stvari, bebe koje se ne nose u rukama će zapravo umrijeti.


Ljudima su neizmerno važni dodir i bliskost.

To govori o tome koliko je značajna potreba


U našem društvu postoji sklonost da se roditeljima govori da ne drže decu u rukama kada plaču da ih ne bi razmazili, ili da bi naučila da spavaju noću.

ljudskih bića da dožive dodir. U našem društvu postoji nesretno nastojanje da se roditeljima kaže da ne dižu svoje dijete, da ga ne drže, da se ne uzimaju bebe dok plaču iz straha da ih se ne pokvari, ili da će se tako djeca naučiti da spavaju tokom noći, ako ih ne uzimate u naručje...


A to je upravo suprotno od onoga što djetetu treba.


Čak i ako odustanu i nastave da spavaju, mozak im se samo ugasi. Tako se brane da ne pate zbog roditeljskog napuštanja, ali indirektno ona pamte da nikoga nije briga.

I ova djeca će možda i zaspati jer će odustati, dok će se njihovi mozgovi ugasiti da bi se odbranili od ranjivosti, osjećaja stvarne napuštenosti od svojih roditelja, pa će njihova implicitna sjećanja biti ona o svijetu kojeg nije briga za njih.


Mnoge razlike su izgrađene u ranom detinjstvu.

Mnogo ovakvih razlika se stvara vrlo rano u životu.


Naravno da se iskustva roditelja sa životom u nemaštini, prenose na decu i kroz postporođajnu depresiju majke, i kada su roditelji nervozni sa decom jer su imali loš dan ili su jednostavno premoreni.

Na jedan način, iskustvo roditelja o nepovoljnim okolnostima, o tome kako je život težak ili kako je život lagan, sve se to prenosi na djecu bilo kroz majčinu depresiju ili roditelje koji su strogi prema svojoj djeci jer su imali težak dan ili su jednostavno isuviše umorni na kraju dana...


Sada već veoma dobro znamo da ta iskustva usmeravaju dečji razvoj,

Ovakva iskustva imaju veoma jak uticaj u programiranju razvoja djeteta, o čemu danas znamo dosta.


Senzitivnost deteta nije greška evolucije, ona postoji i kod drugih vrsta, čak se i sadnice prilagođavaju okruženju u kome niču.

Ali ta rana ranjivost nije samo evolucijska greška. Ona postoji i kod mnogih drugih vrsta. Čak i kod sjemena postoji proces adaptacije u ranom razvoju na vrstu okruženja u kojoj odrastaju.


Ljudi se prilagođavaju društvenim odnosima.

Ali za ljude, prilagođavanje je vezano za kvalitet društvenih odnosa.


To znači da su pažnja ili odbijanje koje iskusiš u detinjstvu u stvari, uzorak sveta u kome odrastaš.

I tako, tokom ranog života: koliko brige, koliko konflikata, koliko pažnje dobijete je priprema na svijet u kom ćete vjerovatno odrastati.


Kada odrastaš boreći se za ono što želiš, čuvaš leđa, gledaš sebe, ne veruješ nikome, i kada rasteš u društvu u kom zavisiš od zajedništva, saradnje, empatije, dobrih odnosa sa drugima ljudima, prolaziš kroz drugačiji emotivni i kognitivni razvoj.

Da li odrastate u svijetu u kojem se morate boriti da biste nešto dobili; čuvati leđa; braniti se; naučiti da ne vjerujete drugima... ili odrastate u društvu u kome ovisite o jednakosti, zajedništvu, saradnji, u kom je suosjećanje bitno, u kom vaša sigurnost ovisi o dobrim odnosima sa drugim ljudima...


Zahvaljujući ranoj osetljivosti, roditelji su, iako nesvesno, sistem za prenošenje iskustava o svetu u kome živimo.

Ovo zahtjeva veoma različit emocionalni i kognitivni razvoj i za sve ovo je vezana osjetljivost u ranom razvoju, a roditeljstvo je, na jedan nesvjestan način, sistem prenošenja ovakvih iskustava na djecu... iskustava o svijetu u kome žive.


Dečiji psihijatar, Vinikot, kaže da u detinjstvu dve stvari mogu da krenu po zlu.

Poznati britanski dječji psihijatar, DW Winnicott, rekao je kako u djetinjstvu u osnovi dvije stvari mogu poći po zlu.


Ili se desi nešto što ne treba, ili se ne desi nešto što treba.

Jedno je kad se dogode stvari koje se nisu trebale dogoditi, a drugo kad se ne dogode one stvari koje su se trebale dogoditi.


U prvoj grupi su dramatična, nasilna iskustva i napuštenost mnogih pacijenata koji su zavisnici. Nije trebalo da se desi, ali jeste.

U prvu kategoriju ulaze dramatična iskustva zlostavljanja i napuštanja koja su doživjeli moji pacijenti iz sirotinjskog dijela Eastsidea, kao i mnogi ovisnici.


Često čak i kad ne postoji stres, deca ne dobijaju preko potrebnu koncentrisanu pažnju roditelja.

To je ono što se nije trebalo dogoditi, ali jest. No postoji i opuštena, prilagođena, usmjerena pažnja roditelja koja je potrebna svakom djetetu, a koju djeca vrlo često ne dobijaju.


Ona nisu ni zlostavljana, ni zapostavljana ni traumatizovana, ali im roditelji nisu emotivno dostupni do čega dolazi zbog stresova u roditeljskom okruženju.

Ta djeca nisu zlostavljana. Ona nisu zanemarena i nisu traumatizirana, ali ono što se trebalo dogoditi, prisutnost emocionalno dostupnog, brižnog roditelja, jednostavno im nije omogućeno zbog stresa u našem društvu i roditeljskom okruženju.


Psiholog Alan Šor zove to "najbližim napuštanjem". Roditelji su fizički prisutni, a emotivno odsutni.

Psiholog Allan Schore to naziva "emocionalnim napuštanjem"; radi se o stanju kada je roditelj fizički prisutan, ali emocionalno odsutan.


Proveo sam četrdesetak godina života radeći sa najvećim nasilnicima, ubicama i siledžijama pokušavajući da shvatim šta izaziva nasilje.

Proveo sam... otprilike posljednjih 40 godina svog života radeći s najnasilnijim ljudima koje naše društvo proizvodi: ubicama, silovateljima itd.


Otkrio sam da su najnasilniji kriminalci kao deca bili žrtve zlostavljanja kakva nisam mogao ni da zamislim da postoje.

Pokušavajući shvatiti što uzrokuje to nasilje, otkrio sam kako su najnasilniji kriminalci u našim zatvorima i sami bili žrtve tolikog zlostavljanja u djetinjstvu da to izlazi izvan svih okvira onoga što bih okarakterisao kao dječje zlostavljanje.


Nisam imao ideju kakvim su sve izopačenostima izložena deca u našem društvu.

Nisam ni izbliza imao predstavu o dubini izopačenosti s kojom se djeca u našem društvu prečesto susreću.


Najnasilniji ljudi su i sami preživeli pokušaje ubistva, često od strane roditelja ili drugih bliskih osoba, ili su bili svedoci ubistava najbližih članova porodice.

Najnasilniji ljudi koje sam vidio i sami su preživjeli pokušaj ubistva, često od ruke vlastitog roditelja ili drugih ljudi u njihovom društvenom okruženju, ili su doživjeli da im netko drugi ubije članove prodice, najbližeg člana obitelji.


Buda tvrdi da je sve međuzavisno. Kaže: "U jednom je sve, u svemu jedno".

Buda je tvrdio da sve što postoji zavisi o svemu drugom.


Ništa ne može da se razume nezavisno od sredine.

Rekao je kako se "pojedinačno sastoji od mnoštva, a mnoštvo od pojedinačnog".


Danas znamo da to važi svuda, posebno u ljudskom razvoju.

Taj se princip pokazao pouzdanim u raznim segmentima, a posebno kada je u pitanju ljudski razvoj.


Moderna nauka to zove bio-psiho-socijalna priroda ljudskog razvoja. Biologija ljudi veoma zavisi od interakcije sa društvenim i psihološkim okruženjem.

Moderan naučni izraz za to je "bio-psiho-socijalna" priroda ljudskog razvoja i prema njenim tvrdnjama, ljudska biologija uveliko ovisi o interakciji ljudi s društvenim i psihološkim okruženjem.


Psihijatar i istraživač Danijel Sigel sa Univerziteta u Los Anđelesu koristi termin "interpersonalna neurobiologija", što znači da rad nervnog sistema umnogome zavisi od ličnih odnosa.

Konkretno, Daniel Siegel, psihijatar i istraživač s Kalifornijskog sveučilišta u Los Angelesu (UCLA) osmislio je izraz "međuljudska neurobiologija", kojim želi reći kako način na koji naš nervni sistem funkcioniše uveliko ovisi o našim ličnim vezama.


Pre svega sa starateljima i drugim važnim figurama u životu, a zatim i sa čitavom kulturom.

Na prvo mjesto stavlja naš odnos s roditeljima ili odgajateljima, na drugo odnos s ostalim bitnim osobama u našim životima, a na treće mjesto odnos s čitavom našom kulturom.


Ne možemo da razdvojimo neurološko funkcionisanje čoveka od okoline u kojoj je odrastao i u kojoj živi.

Dakle, ne možete odvojiti neurološke funkcije ljudskog bića od okruženja u kojem su on ili ona odrastali i unutar kojeg žive, a to je tako kroz cijeli ciklus našeg življenja.


To je tako čitavog života, ne samo kada smo nemoćni i zavisimo od drugih, nego i kad odrastemo, sve do smrti.

To je naročito tako dok ste ovisni i bespomoćni i tokom razvoja vašeg mozga, ali isto vrijedi i kod odraslih ljudi, pa čak i pri kraju života.


Društva u kojima se lovilo i sakupljao plen bila su veoma egalitarna, zasnovana na podeli hrane i razmeni dobara.

Ljudska bića su živjela u gotovo svakoj vrsti uređenja društva. Od onih najravnopravnijih... čini se kako su društva lovaca i sakupljača bila vrlo ravnopravna, na primjer u pogledu raspodjele hrane, razmjene darova...


Male grupe ljudi živele su od lova i potrage za hranom. Bili su okruženi ljudima koje poznaju celog života, rođacima i članovima porodica. U tom svetu bilo je velike fluidnosti između različitih grupa, a veoma malo materijalnih dobara.

Male skupine ljudi koje su živjele pretežno od potrage za hranom, u određenoj mjeri i od lova, pretežno među ljudima koje su, u najmanju ruku, poznavali čitavog života, ako ne i okruženi rođacima u trećem koljenu ili bližima; u svijetu u kojem je postojala velika količina protočnosti među različitim skupinama; u svijetu u kojem nije bilo mnogo toga vezanog za materijalnu kulturu... na takav su način ljudi proveli najveći dio svoje hominidne istorije.


Ne iznenađuje kad vidimo da je to put prema sasvim drugačijem svijetu.


Jedan od rezultata je puno manja količina nasilja.


Organizovano nasilje nije postojalo kroz celu istoriju čovečanstva i to je opštepoznato.

Organizovano grupno nasilje se nije događalo u to vrijeme


ljudske istorije i to se čini prilično jasnim.


Gdje smo pogriješili? Nasilje nije univerzalno.


Nije simetrično raspoređeno među ljudima.


Količina nasilja varira u različitim društvima.

Postoje velike razlike s obzirom na količinu nasilja u različitim društvima.


Postoje društva praktično bez nasilja, dok druga uništavaju sama sebe.

Postoje određena društva u kojima gotovo da i nema nasilja.


Neke anabaptističke verske grupe upražnjavaju strogi pacifizam kao Amiši, Menoniti i Huteriti.

Postoje i ona druga koja se sama uništavaju. Neke od anabaptističkih vjerskih grupa su potpuno i strogo pacifističke, kao Amiši, Menoniti, Huteriti...


Unutar ovih grupa, recimo kod Huterita, još nije zabeležen slučaj ubistva.

Među nekima od ovih skupina, kao što su Huteriti, nema zabilježenih slučajeva ubistava.


U velikim ratovima, poput II svetskog, prilikom mobilizacije, ljudi su odbijali da služe vojsku. Radije su išli u zatvor.

Tokom većih ratova, poput Drugog svjetskog rata, dok se vršilo regrutovanje, oni bi odbijali služiti vojsku.


U kibucima u Izraelu stopa nasilja je toliko niska da kriminalno sudstvo često šalje prestupnike,

Radije su odlazili u zatvor, nego služili vojsku.


ljude koji su počinili zločin, da žive u kibicima da bi naučili da žive bez nasilja. Tamo se tako živi. Društvo nas u značajnoj meri oblikuje.

U Kibbutzim komunama u Izraelu, nivo nasilja je toliko nizak, da tamošnji prekršajni sudovi često šalju nasilne prestupnike, osobe koje su počinile prekršaj, da žive u Kibbutzimima kako bi naučili živjeti nenasilnim životom... jer tako ljudi tamo žive.


Društvo u širem smislu podrazumeva i teološke, metafizičke, jezičke uticaje.

Dakle, društvo nas u velikom dijelu oblikuje. Društva u kojima živimo, u širem smislu određuju naše teološke, metafizičke, jezičke i ostale uticaje.


Okruženje utiče i na to da li život shvatamo kao greh ili nešto lepo, plaćamo li u zagrobnom životu cenu za način života, ili je to nevažno.

Naša nam društva djelomično oblikuju stavove u vezi toga hoćemo li život gledati kroz prizmu grešnosti ili ljepote; hoće li naše životne odluke u zagrobnom životu imati cijenu ili ćemo živjeti životima kao da to nije bitno.


Sva velika društva su individualistička ili kolektivistička, i u njima se ljudi razlikuju, imaju različite stavove a verujem i različite mozgove.

U širem smislu, različita velika društva bi mogla biti okarakterizovana kao individualistička ili kolektivistička, i u odnosu na to dobijete vrlo različite ljude s različitim načinima razmišljanja, a pretpostavljam kako sa tim dolaze i različiti mozgovi.


Amerika je izrazito individualističko društvo. Kapitalizam je sistem koji omogućava sve veće napredovanje u piramidi, ali sve manje sigurnosnih mreža.

Mi u Americi živimo u jednom od najviše individualistički nastrojenih društava, a kapitalistički sistem nam dopušta da idemo sve više i više uz tu potencijalnu piramidu, ali je stvar u tome što nam daje sve manje i manje sigurnosnih mreža.


Što je društvo slojevitije, srećete sve manje vršnjaka i ljudi sa kojima možete da imate odnose, a sve više neslaganja i beskonačnih hijerarhija. Svet u kome nemate partnere je svet sa malo altruizma.

Prema definiciji, što je društvo raslojenije imamo manje onih sličnih sebi, manje ljudi sa kojima imamo simetrične, uzajamne odnose, a umjesto toga ostaju nam tek tačke razdvajanja i beskrajne hijerarhije... a svijet u kojem imamo malo uzajamnih partnera je svijet s puno manje altruizma.


Nemoguć zadatak je da probamo da iz ugla nauke razumemo kakva je priroda ljudske prirode.

Dakle, ovo nas dovodi u potpuno nemoguć položaj, a to je da pokušamo naći smisao u perspektivnoj nauci... i pokušamo shvatiti prirodu ljudske prirode.


Svesni ste na neki način da priroda ljudske prirode nije ograničena sama sobom.

Znate, na određenom nivou priroda naše prirode takva je da svojom prirodom nismo suviše ograničeni.


Kod ljudi postoji više društvenih razlika nego kod svih drugih vrsta, više sistema verovanja, porodičnih struktura, načina vaspitanja dece.

Pokazujemo više društvene raznovrsnosti od bilo koje druge vrste. Više sistema vjerovanja, strukturnih oblika porodica i načina odgoja djece.


Naš kapacitet za različitost je ogroman.

Kapacitet za raznovrsnost koji posjedujemo je izvanredan.


U našem društvu akcenat je na takmičenju i bezobzirnom iskorišćavanju drugih ljudi.

U društvu smo koje je zasnovano na konkurenciji i zaista, vrlo često, nemilosrdnom iskorištavanju jednog ljudskog bića od strane drugog.


Profitiranje na problemima drugih i veoma često stvaranje problema zarad ostvarivanja profita vladajuća ideologija opravdava pozivajući se na nepromenljivu ljudsku prirodu.

Profitiranje zahvaljujući problemima drugih ljudi, a vrlo često i stvaranje problema u svrhu profitiranja, vladajuća će ideologija vrlo često takvo ponašanje opravdavati pozivajući se na neku temeljnu i nepromjenjivu ljudsku prirodu.


Dakle, mit našeg društva je da su ljudi prirodno konkurentno nastrojeni, osobeni i sebični. Stvarnost je sasvim suprotna.

Dakle, mit našeg društva je da su ljudi po prirodi kompetitivni, i da su individualistički nastrojeni i sebični.


Ljudi imaju određene potrebe i jedini način da se shvati naša priroda je da se one prepoznaju.

Prava stvarnost je sasvim suprotna. Mi imamo određene ljudske potrebe. O ljudskoj prirodi možemo konkretno govoriti tek kada prepoznamo kako postoje određene ljudske potrebe.


Ljudi imaju potrebu za druženjem i bliskošću, da vole, da budu voljeni i prihvaćeni onakvi kakvi su.

Imamo ljudsku potrebu za druženjem i bliskim kontaktom, za ljubavlju, privrženošću i prihvatanjem, da budemo viđeni, da nas drugi prihvate onakvima kakvi jesmo.


Ako su ove potrebe zadovoljene, razvijamo se u saosećajne, kooperativne i empatične osobe.

Ako su te potrebe ispunjene, razvijamo se u suosjećajne ljude spremne na suradnju, koji imaju osjećaj za one oko sebe.


Dakle, česte suprotnosti u društvu u stvari su poremećaji ljudske prirode, jer malo njih ostvaruje svoje potrebe.

Dakle... suprotnost, kakvu često viđamo u svom društvu je, u stvari, iskrivljena ljudska priroda, upravo zbog toga što su zadovoljene potrebe tek malog broja ljudi.


Može da se govori o ljudskoj prirodi, ali samo o osnovnim potrebama koje su instinktivne i rezultiraju određenim osobinama ako su zadovoljene, a potpuno drugačijim ako nisu.

Dakle, možete govoriti o ljudskoj prirodi, ali jedino u smislu osnovnih ljudskih potreba koje se pobuđuju instinktivno, odnosno, određenih ljudskih potreba koje vode do određenih osobina ako su zadovoljene, a drugačijih osobina ukoliko su uskraćene.


Dakle, kada shvatimo da je ljudski organizam, koji je veoma prilagodljiv i omogućava opstanak u različitim uslovima, uslovljen zahtevima sredine i ljudskim potrebama, postaje jasno šta je socijalni imperativ. Kao što telu treba hrana,

Dakle... kad prihvatimo činjenicu da nam ljudski organizam, koji posjeduje izuzetnu sposobnost prilagođavanja, omogućava preživljavanje u raznim uslovima, je također s druge strane strogo programiran za određene zahtjeve okruženja ili ljudske potrebe, počinje se rađati društveni imperativ.


ljudski mozak traži pozitivne stimulanse iz okruženja tokom celog razvoja, a istovremeno ima potrebu za zaštitom od negativnih uticaja.

Baš kao što našem tijelu trebaju hranjive tvari, ljudski mozak zahtijeva pozitivne forme stimulansa iz okruženja, u svim fazama svog razvoja, a istovremeno ima potrebu i da bude zaštićen od negativnih vidova poticaja.


Ako se ne desi ono što treba, ili se dogodi šta ne treba, jasno je da se otvaraju vrata ne samo mnogim mentalnim i fizičkim bolestima, nego i mnogim štetnim ponašanjima.

Ako se stvari koje bi se trebale dogoditi ne dogode... ili se pak dogode stvari koje se ne bi smjele dogoditi... tada postaje očito kako bi se mogla otvoriti vrata, ne samo za čitav niz psihičkih i fizičkih bolesti, već i za mnogobrojna štetna ponašanja.


Ako usmerimo pažnju ka spolja i pogledamo današnji svet, moramo da se zapitamo da li su savremeni uslovi života dobri za naše zdravlje, da li temelj našeg socio-ekonomskog sistema pozitivno utiče na ljudski i društveni napredak ili naše društvo ide protiv osnovnih zahteva evolucije neophodnih da se stvori i održi

Dakle, kako sada okrećemo svoj pogled prema vani i u obzir uzimamo trenutno stanje stvari, moramo postaviti pitanje: Da li uslovi koje smo stvorili u modernom svijetu zapravo podržavaju naše zdravlje? Da li temelji našeg društveno-ekonomskog sistema djeluju kao pozitivna sila za ljudski i društveni razvoj i napredak?


Naša stvarnost je, u stvari, svet u stanju kumulativnog kolapsa.

Neko se može zapitati kako je sve ovo počelo? Zaista, svijet je u stanju potpunog kolapsa.


Ono počnje sa Džonom Lokom koji je uveo privatnu svojinu.


On daje tri pretpostavke pravednog privatnog prava i svojine: mora da ostane dovoljno za druge, svojina ne sme da se ošteti, i najvažnija, mora da se uloži rad u nju.

John Locke je uveo pojam imovine. Dao je tri uslova za pravično posjedovanje i pravo na privatnu imovinu. Ova tri uslova su:


Ako udružite svoj rad sa svetom, imate pravo na proizvod.

Mora biti dovoljno ostataka za druge i ne smije se dopustiti da se ostatci pokvare, i da, prije svega, morate razmijeniti svoj rad za njih.


Dok ima dovoljno za ostale, dok ne oštećujete svojinu i ne dozvoljavate da propada, sve je u redu.

Izgleda opravdano - morate razmijeniti svoj rad sa svijetom i tada polažete pravo na proizvod sve dok ima dovoljno ostataka za ostale i sve dok se proizvodi nisu pokvarili i sve dok ne dopustite da nešto postane otpad, onda je to u redu.


Dugo je radio na raspravi o vladi koja je i danas kanonski tekst za ekonomska, politička i pravna tumačenja i nezaobilazno štivo u udžbenicima.

I on troši puno vremena na ovo i svoje poznate studije o vladi i od tada je ovo bio kanonski tekst, a za ekonomska, politička i pravna pitanja je još uvijek dio klasičnih tekstova koji se izučavaju.


Postavio je ove pretpostavke, ali dok još razmišljate da li ste za privatnu svojinu, jer Lok pruža solidnu i snažnu odbranu privatne svojine u ovom tekstu, on ih odbacuje.

I onda - nakon što je iznio uslove, i gotovo da mislite, u tom vremenu, da li ste za privatno vlasništvo ili ne, jer on je dao veoma vjerodostojnu i snažnu odbranu privatnog vlasništva ovdje...


"Novac je uveden prećutnim pristankom ljudi...", ali pri tome ne kaže da pretpostavke više ne važe, a upravo je tako.

Sve u jednoj rečenici. On kaže: "Jednom kad je novac prihvaćen taktičnim pristankom ljudi... onda je i postao..."


Više nije reč o proizvodu, o imovini koju stičete svojim radom, već novac kupuje rad.

I on nije rekao da su svi uslovi odbačeni ili izbrisani - ali to je ono što se dešava. Tako da sada nemamo proizvod i vaše vlasništvo zarađeno vašim radom - ah, ne - danas novac kupuje rad.


Više nije važno da li ostaje dovoljno za druge, niti da li to nekom šteti. Novac, kao ni zlato, ne može da izgubi vrednost, pa ne može da bude ni uzrok gubitaka, što je smešno - nije reč o novcu, već o posledicama.

Ne postoji više razmatranje o tome da li ima dovoljno ostataka za ostale; nema više razmatranja o tome da li će se proizvod pokvariti, jer on kaže da je novac kao srebro i zlato, a zlato se ne može pokvariti i zato novac ne može biti odgovoran za štetu...


Ne govorimo o novcu i srebru, govorimo o njegovim efektima.


Najalarmantnija je logička iluzija koja mu prolazi, jer odgovara interesima vlasnika kapitala.

To su besmislice, jedna za drugom. Veoma je potresno što mu je ta logička prevara pošla za rukom, ali ona odgovara interesima vlasnika kapitala.


Adam Smit ide još dalje i dodaje i religiju na to.

Onda dođe Adam Smith i ono što on doda ovome je religija...


Lok kaže da je bog sve stvorio, njegovo je pravo, a Smit dodaje da nije samo njegovo.

Locke je počeo sa stavom kako nas je Bog vodio ovim putem, to je Bogom dato pravo, a onda dobijemo Smitha koji kaže:


Nije baš to rekao, ali tako ispada, jer kaže da se ne radi samo o vlasništvu, već o predodređenosti, zadatosti.

"To nije samo Božje..." Zapravo, nije baš tako rekao ali to je ono što se filozofski dešava, i u principu on kaže da: "...to nije sve samo pitanje privatne imovine...", to se sve sada "pretpostavlja" - To je Dato!


I da postoje "oni koji investiraju novac da bi kupili rad" - Dato.


Zadat je i rad koji kupuju i ostvareni profit i nastala nejednakost. Sve je to zadato.

Ne postoji ograničenje u količini onoga što mogu kupiti, a nastalo je tuđim radom, i onome što mogu sakupiti, kao i svoj toj nejednakosti - to je sve sada dato.


To je ta njegova velika ideja, kao i ostale, usput predstavljena.

I tako on dođe, i ono što je njegova velika ideja je, a opet je predstavljena kao digresija, usput...


Ono što ljudi prodaju je ponuda, ono što se kupuje je potražnja. Kako bismo mogli da izjednačimo ponudu i potražnju i postignemo ravnotežu?

Znate, kada ljudi daju robu na prodaju - snadbijevanje, a drugi ljudi je kupe - potražnja, i slično, kako ćemo imati snadbijevanje koje odgovara potražnji, ili potražnju koja odgovara snadbijevanju?


Ovo je jedan od osnovnih ciljeva ekonomije, a on kaže da će to da uradi

Kako se ovo dvoje mogu izjednačiti? A ono što predstavlja centralnu ideju ekonomije je kako ovo dvoje izjednačiti... A on kaže:


"nevidljiva ruka tržišta". Tako dolazimo do "Boga".

"To je 'Nevidljiva ruka tržišta' koja ih dovodi u izjednačenje."


Prema Loku, samo nam nije dao pravo na svojinu, potrebna sredstva i prirodna prava.

Tako da sada imamo "Boga" koji je iznad svega. On nije samo tako dao prava na vlasništvo i sva sredstva i njihova "prava data prirodom" u skladu s onime što je Locke rekao... nego sada imamo sistem koji je "Bog" sam po sebi.


Morate da pročitate celo Smitovo "Bogatstvo naroda" da biste našli ovaj citat:

U stvari, ono što Smith kaže u svojim govorima, da biste našli te njegove riječi vi biste morali da pročitate sve iz "Bogatstva nacija".


Priroda može da se izbori sa ovim jedino eliminisanjem svoje dece."

"Oskudnost opstanka postavlja ograničenja reprodukciji siromašnih, a priroda ovo može riješiti jedino eliminacijom njihove djece."


Predosetio je tamnu stranu teoriju evolucije mnogo pre Darvina.

Tako da je on predvidio teoriju evolucije u najgorem smislu...


Kao što vidite, radi se o rasizmu i opravdava se ubijanje nebrojeno mnogo dece, jer nevidljiva ruka ujednačava ponudu i potražnju.

On ih je nazivao "rasom radnika". I možete vidjeti da je tu postojao naslijeđeni rasizam koji je urgađen u tu priču, postojala je naslijeđena sljepoća prema ubistvu nebrojene djece, i njegove misli odgovaraju ovome:


Danas ima mnogo zaraznih, smrtonosnih, eko-genocidalnih pojava koje, na neki način, imaju začetak u Smitovoj teoriji.

Da li sada vidite kako je "Bog" mudar? Sada možete vidjeti dosta onoga što je stvarno štetno, uništava život, eko-genocidalne stvari koje i sada traju i imaju, na jedan način,


Kada se osvrnemo na originalni koncept tzv."slobodnog tržišta" - kapitalistički sistem koji su stvorili prvi ekonomisti poput Smita, vidimo da je namena "tržišta" bila razmena stvarne, opipljive i korisne robe.

"misaoni gen" kojim se veže za Smitha, također. Kada pogledamo originalni koncept takozvanog slobodnog tržišta - kapitalističkog sistema koji su pokrenuli rani ekonomski filozofi kao što je Adam Smith, vidimo da je prvenstvena namjera "tržišta" bila zasnovana na razmjeni stvarnih, dodirljivih dobara neophodnih za život.


Smit nije ni pretpostavio da će najunosniji ekonomski sektor postati arena za finansijsku razmenu, takozvano ulaganje, gde se novac stiče kretanjem drugog novca u igri izvan zakona koja ne donosi nikakvu korist društvu.

Adam Smith nikada nije proniknuo da će najprofitabilniji ekonomski sektor na planeti na kraju biti arena finansijskih poslovanja ili takozvanih investicija u kojima je jednostavno sam novac dobijen kretnjom drugog novca kroz proizvoljnu igru koja ima nula produktivne koristi za društvo.


Bez obzira na Smitovu nameru, sve to se dešava zbog osnovnog principa ove teorije: novac se tretira kao roba.

Ipak, bez obzira na Smithovu namjeru vrata takvim, prividno nenormalnim pojavama, su ostavljena otvorena od strane jednog fundamentalnog principa u ovoj teoriji:


U svim svetskim ekonomijama, bez obzira na društveni sistem, za novcem se juri isključivo zbog novca.

Novac se tretira kao Komoditet, koji postoji radi sebe samog. Danas, u svakoj ekonomiji na svijetu, bez obzira na socijalni sistem koji tamo postoji, novac se progoni za dobrobit novca i ničega više.


Suština ideje kojoj je Adam Smit u svojoj religioznoj raspravi mistično kvalifikovao kao "nevidljivu ruku" je da će uski sebični interes sticanja te fiktivne vrednosti nekako magično da iznedri

Ideja iza svega, koju je misteriozno kvalificirao Adam Smith sa svojom religioznom izjavom o "Nevidljivoj ruci", je da će uskogrudna, samodovoljna težnja ovog fiktivnog artikla, nekako magično manifestirati


ljudsko i društveno blagostanje i napredak.

ljudsko i društveno dobrostanje i progres.


Realnost je da se interes monetarnog podsticaja, koji neki zovu "novčanim aspektom vrednosti", potpuno odvojio od temeljnog životnog interesa koji možemo da nazovemo

Stvarnost je da pobude monetarnih interesa, ili ono što su neki nazvali "Novčani niz vrijednosti", se sada potpuno odvojilo od fundamentalnog


"interesa života" - koji se može nazvati


Posledica je kompletna zbrka u ekonomskoj doktrini između ta dva aspekta.

"Životni niz vrijednosti". Ono što se desilo je da postoji potpuna pometnja u ekonomskoj doktrini između ta dva niza.


Smatra se da novčani aspekt vrednosti obezbeđuje životnu vrednost, da ako se proda više robe i BDP (bruto domaći proizvod) raste raste i blagostanje, a da BDP možemo smatrati osnovnim pokazateljem društvenog zdravlja. Eto tu vidite zabunu.

Oni misle da Novčani niz vrijednosti podržava Životni niz vrijednosti, i zato oni kažu da ako se proda više dobara, ako BDP (bruto domaći proizvod) raste i slično, doći će do većeg unaprijeđenja blagostanja i da možemo uzeti BDP kao svoj osnovni indikator za društveno zdravlje...


Govori se o novčanom aspektu vrednosti koji čine svi prihodi dobijeni prodajom robe, a to se brka sa životnom reprodukcijom.

I sada vidite svu tu pometnju. To je priča o Novčanom nizu vrijednosti koji predstavljaju svi računi i svi prihodi koji su dobijeni prodajom dobara, a oni zamjenjuju to sa stvaranjem života.


Dakle, na samom početku u sistem je ugrađen amalgam novčanog i životnog aspekta vrednosti.

Tako da imate od početka u ovo ugrađenu potpunu zamjenu novca i Životnog niza vrijednosti.


Imamo posla sa strukturnom zabunom koja postaje sve pogubnija kako se novčani aspekt udaljava od proizvodnje uopšte.

Tako da, mi imamo posla sa vrstom strukturalne obmane koja postaje sve više smrtonosna kako se novčani niz odvaja od proizvodnje bilo čega.


Ovo je sistemska greška i to fatalna sistemska greška. [Dobro došli u mašinu]

Tako da je to problem u sistemu, a problem u sistemu izgleda da je fatalan.


Danas se retko čuje da iko govori o napretku u svojoj zemlji ili društvu u kontekstu fizičkog blagostanja, sreće, poverenja ili socijalne stabilnosti.

[Dobrodošli u mašinu] U društvu danas, rijetko ćete čuti nekoga da govori o progresu u svojoj zemlji ili društvu vezano za njihovo fizičko zdravlje, osjećaj sreće, povjerenja ili društvene stabilnosti.


Ekonomski pokazatelji nam se prezentuju na apstraktan način.

Umjesto toga, mjere se predstavljaju kroz ekonomske apstrakcije.


Bruto domaći proizvod, indeks cena, vrednost akcija, stopa inflacije i slične stvari. Govori li to išta o realnoj vrednosti kvaliteta života ljudi?

Postoji bruto domaći proizvod, indeks potrošačkih cijena, vrijednost tržišta dionica, stope inflacije... i tako dalje.


Ne. To su samo novčani pokazatelji i ništa više.

No, da li to govori nešto stvarno bitno o kvaliteti života ljudi?


Bruto domaći proizvod (BDP) zemlje je vrednost prodatih dobara i usluga.

Sve ove mjere služe samom novčanom nizu i ničem drugom. Na primjer, bruto domaći proizvod države je mjera vrijednosti prodanih roba i usluga.


On se dovodi u vezu sa životnim standardom ljudi.

Tvrdi se da je njegova veličina u odnosu sa


U SAD je na zdravstvo potrošeno 17% BDP-a u 2009. godini, što je više od 2,5 triliona dolara.

"standardom življenja" ljudi neke države. U SAD-u zdravstvo se procijenilo na više od 17% BDP u 2009. godini dosegnuvši potrošenih preko 2.5 bilijardi.


Dakle, stvarajući pozitivan učinak na ovu ekonomsku mjeru.


Po toj logici bilo bi čak i bolje za ekonomiju SAD da zdravstvene usluge koštaju još više. Tri ili pet triliona dolara kreiralo bi veći rast, više radnih mesta, a ekonomisti bi time dokazivali visok životni standard u zemlji. Čekajte malo, šta zdravstvena zaštita reprezentuje?

I prema toj logici bilo bi još bolje za ekonomiju SAD-a ako bi se zdravstvene usluge povećale... možda do 3 bilijarde dolara... ili 5 bilijardi jer bi to stvorilo više rasta, više poslova, te bilo hvaljeno od ekonomista kao porast u standardu življenja njihove zemlje.


Šta zdravstvene usluge ustvari predstavljaju?


Baš tako, što je više bolesnih u Americi, ekonomija je jača.


Tako je - što je više nezdravih ljudi u Americi bolja je ekonomija.


Ako pogledamo sa strane, vidimo da BDP ne odražava stanje zdravlja na bilo kom nivou, nego je, u stvari, mera industrijske neefikasnosti i socijalne degradacije.

Zaista, ovo nije pretjerivanje niti je cinično rečeno. U stvari, ako se dovoljno izmaknemo u stranu shvatiti ćete da BDP ne samo da ne odražava stvarno javno ili društveno zdravlje na bilo kakvoj opipljivoj razini to je, ustvari, većinom mjera industrijske neučinkovitosti i društvene degradacije.


Što BDP više raste, stvari postaju sve gore po lični i socijalni integritet i životnu sredinu. Morate da stvarate probleme da biste pravili profit.

I što se više povećava, stvari postaju gore u odnosu na lični, društveni i integritet okruženja.


U postojećem poretku nema dobiti od spašavanja života, vraćanja prirodne ravnoteže, od pravde, mira ili bilo čega sličnog.

Morate stvarati probleme kako bi napravili zaradu. U postojećoj stvarnosti nema zarade u spašavanju života, vraćanju ravnoteže na ovom planetu, uspostavljanju pravde i mira ili bilo čega drugog.


"Donesi zakon i napravićeš posao." Praviš ga ili advokatu ili nekom drugom.

Postoji stara izreka - provedi zakon i stvorićeš zaradu.


Kriminal, dakle, pravi posao, baš kao što ga pravi i nesreća na Haitiju.

Bilo da pravite zaradu za advokata ili bilo koga drugog. Dakle, zločin zaista stvara zaradu kao što razaranje stvara zaradu na Haitiju.


U SAD-u postoji oko dva miliona zatvorenika od kojih su mnogi u privatnim zatvorima.

U ovom trenutku imamo otprilike 2.000.000 zatvorenika u ovoj državi (SAD), a od tog broja, mnogo ih je u zatvorima vođenim od strane privatnih korporacija:


Deonice Vakenhata, američke popravne korporacije, zavisi od trenutnog broja zatvorenika.

Corrections korporacija iz Wackenhuta u Americi trguje svojim dionicama na Wall Streetu zasnovano na tome koliko je ljudi u zatvoru.


To je bolesno, ali je odraz onoga što ekonomska logika nalaže.


Kakav je to ekonomski obrazac, šta održava naš ekonomski sistem?

Ali to je odraz onoga što ovaj ekonomska stvarnost zahtijeva. Dakle, šta tačno ova ekonomska stvarnost zahtijeva?


Kada se spustimo do temelja tržišne ekonomije, ostaje obrazac monetarne razmene koja ne sme da se zaustavi, čak ni bitnije uspori, ako želimo da opstane nama poznati svet.

Ili još preciznije - kada analiziramo temelje klasične ekonomije tržišta ostaje nam obrazac novčane razmjene kojem ne smije biti dopušteno da se zaustavi ni značajno uspori da bi društvo kakvog poznajemo ostalo operativno.


Na ekonomskoj pozornici glavni glumci su zaposleni, poslodavac i potrošač. Zaposleni prodaje rad za platu poslodavcu.

Postoje tri glavna aktera na ekonomskoj sceni: zaposlenik, poslodavac i potrošač.


Poslodavac ostvaruje prihod prodajom roba i usluga potrošaču, a potrošač je samo druga uloga zaposlenog i poslodavca, njihovo trošenje omogućava sistemu nastavak neprestane potrošnje.

Zaposlenik prodaje poslodavcu svoj rad u zamjenu za prihod. Poslodavac prodaje svoje proizvodne usluge, dakle robu, potrošaču u zamjenu za prihod a potrošač je, naravno, samo druga uloga zaposlenika i poslodavca koji troše natrag u sistem da bi omogućili nastavak kružne potrošnje.


Sistem globalne trgovine zasniva se na pretpostavci da će uvek biti dovoljno potražnje u društvu da se novac brzo okrene i da se održi potrošački proces.

Drugim riječima, svjetski tržišni sistem zasnovan je na pretpostavci da će uvijek biti dovoljno potražnje za proizvodima u društvu da bi se pokretalo dovoljno novca stopom koja može održati proces potrošnje.


Što je brži tempo potrošnje, to je veći tzv. ekonomski rast i tako se mašina okreće. Samo malo.

Što je veća stopa potrošnje više je pretpostavljenog takozvanog ekonomskog rasta i tako mašina radi dalje...


Mislio sam da je ekonomija namenjena štednji.

Ali, samo malo - mislio sam da bi ekonomija trebala, ne znam...


Kako sistem koji zahteva potrošnju, što veću to bolju, efikasno štiti ili štedi?

Nema li sam pojam veze s očuvanjem i učinkovitošću i smanjenjem gubitaka? Dakle kako naš sistem, koji zahtjeva potrošnju što više to bolje, održava efikasnost ili "Ekonomizira" uopšte?


Cilj tržišnog sistem je potpuno suprotan onome što bi ekonomija trebalo da bude: efikasna i orijentisana na potrošača i materijal za proizvodnju dobara potrebnih za svakodnevni život.

Pa... ne radi to. Namjera tržišnog sistema je, ustvari, upravo suprotna onome što bi stvarna ekonomija trebala raditi - a to je efikasno i konzervativno usmjeravati materijale za proizvodnju i raspodjelu dobara neophodnih za život.


Bili su potrebni milioni godina da nastane nafta, a milijarde da nastanu minerali.

Živimo na ograničenom planetu, s ograničenim resursima gdje su, na primjer, nafti koju koristimo trebali milioni godina da nastane... gdje su mineralima koje koristimo trebale milijarde godina da nastanu.


Sistem koji namerno podržava ubrzanu potrošnju zarad ekonomskog rasta je ludilo koje vodi uništenju ekosistema. Smanjenje otpada bi bilo efikasno.

Dakle... imati sistem koji namjerno promoviše ubrzanje potrošnje zbog takozvanog "ekonomskog rasta" je čisto ekocidno ludilo.


Svaki aspekt organizacije života je u kritičnom stanju i preti da se raspadne i sruši.

Ovaj sistem je rasipniji od svih drugih postojećih sistema u istoriji planeta. Svaki nivo organizacije života i sistema života je u krizi i izazovu i raspadu ili slomu.


Svi relevantni časopisi u proteklih 30 godina govore isto: svi aspekti života su u lošem stanju, kao i socijalni programi, dostupnost vode... Probajte da nađete neki aspekt života koji nije ugrožen i narušen.

Ni jedan recenzirani žurnal u posljednjih 30 godina neće pisati ništa drugačije od toga da: svaki životni sistem nazaduje, kao i društveni programi... kao i raspoloživa voda.


Ne možete. Nema nijednog i to je vrlo zabrinjavajuće.

Pokušajte navesti bilo koje sredstvo za život koje nije ugroženo i pod prijetnjom...


Ne shvatamo uzročno-posledični mehanizam, niti ga prihvatamo.

I zaista ne postoji ni jedno takvo, što je prilično očajno. Ali nismo ni otkrili uzročni mehanizam.


Bezumno nastavljamo dalje, iznova i iznova radimo isto čak i kada je očigledno da ne funkcioniše.

Ne želimo se suočiti s uzročnim mehanizmom. Samo želimo nastaviti.


Činjenica je da se ne radi o ekonomskom sistemu, već upravo suprotno, anti-ekonomskim sistemom

Znate da je bezumno kada nastavljate raditi istu stvar, opet i opet iako ona očito ne djeluje. Tako da, zaista ne radite sa ekonomskim sistemom nego bih otišao tako daleko i rekao anti-ekonomskim sistemom.


"stvaranje najkvalitetnijih dobara po najnižoj ceni".

Postoji stara izreka koja kaže da takmičarski tržišni obrazac nastoji


Tim konceptom se opravdava konkurentnost na tržištu.

"stvoriti najbolju moguću robu po najnižim mogućim cijenama".


Pretpostavlja se da je kranji rezultat proizodnja dobara boljeg kvaliteta.

Ova izreka je u osnovi motivacijska zamisao koja opravdava tržišno takmičenje temeljeno na pretpostavci da je rezultat proizvodnja roba više kvalitete.


Ako rešim da napravim sto, prirodno je da želim da ga napravim od najboljeg mogućeg materijala da bi trajao što je duže moguće.

Ako bih sebi napravio stol po nacrtu napravio bih ga naravno od najboljeg, najizdržljivijeg materijala, zar ne?


Zašto da pravim nešto nekvalitetno pa da posle to radim opet, trošeći još materijala i energije?

Sa namjerom da traje što je duže moguće. Zašto bih napravio nešto loše, znajući da bih to morao napraviti ponovo, i potrošio više materijala i energije?


Iako je to logično u fizičkom svetu, u tržišnom svetu smatra se iracionalnim i ne dolazi u obzir.

Iako to izgleda razumno u fizičkom svijetu, u tržišnom svijetu to nije samo posebno nerazumno, to nije ni moguće.


Ne možete da proizvodite najkvalitetniji proizvod ako želite da održite prednost na tržištu i ostanete pristupačni potrošaču.

Tehnički je nemoguće proizvesti najbolje od bilo čega ako firma želi zadržati takmičarsku prednost i time ostati cijenom pristupačna potrošaču.


Bukvalno sve što se pravi u globalnoj ekonomiji je lošeg kvaliteta čim se proizvede, jer je matematički nemoguće napraviti visokotehnološki, efikasan i strateški održiv proizvod.

Bukvalno, sve što je stvoreno i spremno za prodaju u globalnoj privredi postaje manje vrijedno istog trenutka kad je proizvedeno, jer, matematički je nemoguće napraviti naučno najnaprednije, najefikasnije i strateški održive proizvode.


Ovo se događa jer tržišni sistem zahteva da "cenovna efikasnost", potreba da se smanje troškovi, postoji u svakom segmentu proizvodnje, od cene rada do cene materijala, pakovanja...

To je tako zbog činjenice da tržišni sistem zahtijeva da "efikasnost cijene", odnosno, potreba za smanjenjem troškova, postoje na svakom stepenu proizvodnje.


Ova strategija se koristi da bi se osiguralo da se kupuju njihovi proizvodi pre nego proizvodi konkurencije, koja radi istu stvar da bi im proizvodi bili konkurentni i pristupačni.

Od cijene radne snage do cijene sirovina, ambalaže i tako dalje. Naravno, ta takmičarska strategija postoji kako bi osigurala da kupci kupe njihove proizvode radije nego proizvode suparničkog proizvođača ...koji također radi identičnu stvar: nastoji učiniti svoje proizvode istovremeno konkurentnima i pristupačnima.


Ova rasipnička posledica sistema naziva se "unutrašnja zastarelost".

Ta nepromjenjivo rasipna posljedica sistema mogla bi nositi ime:


Vodeći princip tržišne ekonomije, koga nema ni u jednom udžbeniku, je sledeći:

Međutim, to je samo dio puno većeg problema: Osnovni vladajući princip ekonomije tržišta koji, usput budi rečeno, nećete pronaći u nekom udžbeniku, je sljedeći:


"Ništa ne može da ima duži vek trajanja od onoga što može da se izdrži da bi se nastavila ciklična potrošnja". Važno je da se stvari kvare i da im rok ističe nakon nekog vremena.

"Ne može se dopustiti da bilo šta proizvedeno održi duži životni vijek od onog što se može podnijeti u svrhu nastavka kružne potrošnje".


Ovo se naziva "planirana zastarelost" i to je kamen temeljac tržišne strategije svih proizvodnih korporacija.

Drugim riječima, nužno je da se stvari pokvare, propadnu i isteknu unutar određenog vremenskog razdoblja. To se naziva - "Planirana zastarjelost". Planirana zastarjelost okosnica je temeljne tržišne strategije svake proizvođačke korporacije koja postoji.


Malo njih priznaje da ova strategija postoji i najčešće je maskiraju kao "unutrašnju zastarelost", koju smo spominjali i ignorišu i čak zataškavaju napretke u tehnologiji i mogućnost stvaranja trajnijeg proizvoda.

Naravno, dok bi samo nekolicina potpuno priznala takvu strategiju, ono što čine jest da je prikrivaju unutar pomenutog fenomena Ugrađenog zastarijevanja, često ignorišući ili čak potiskujući nove tehnološke napretke koji bi mogli stvoriti održiviji, dugotrajniji proizvod.


Kao da već nije dovoljno štetno to što sistem sprečava dugotrajnost i efikasnost dobara, planirana zastarelost namerno smatra dugotrajnost proizvoda lošom za održivu cikličnu potrošnju, a samim tim i za tržište.

Tako, da nije toliko rasipno da sistem sam po sebi ne može dopustiti proizvodnju najtrajnijih i najefikasnijih artikala, planirana zastarjelost namjerno podrazumijeva činjenicu da što je trajanje nekog proizvoda duže, time je gore za održavanje kružne potrošnje, a time i samog tržišta.


Drugim rečima, održivost proizvoda zapravo je obrnuta ekonomskom rastu i zato postoji direktan podsticaj da se obezbedi kratak rok trajanja svake proizvedene stvari. Sistem nikako drugačije ne bi funkcionisao.

Drugim riječima, održivost proizvoda je u stvari suprotna ekonomskom rastu i zato postoji direktan, pojačan poticaj da se osigura kratkotrajan vijek svakog proizvedenog artikla.


Samo jedan pogled na more deponija širom sveta pokazuje realnost "zastarelosti".

Zapravo, sistem ne može funkcionirati na drugačiji način.


Milijarde jeftino napravljenih telefona, računara i ostale tehnologije pune plemenitih, teško dostupnih materijala poput zlata, koltona i bakra, propadaju u ogromnim količinama.

Jedan pogled na beskrajna smetljišta koja se trenutno šire cijelim svijetom pokazuje stvarnost zastarjelosti.


Radi se uglavnom o prostim kvarovima koji bi se u društvu orijentisanom na čuvanje lako popravili, čime bi rok trajanja bio produžen.

Postoje milijarde loše izrađenih mobitela, kompjutera i drugih tehnologija punih dragocjenih, teško dostupnih sirovina, poput zlata, coltana, bakra.... koji sada trunu u ogromnim hrpama, obično zbog pukog kvara ili zastarjelosti malih dijelova, koji bi u društvu koje je okrenuto očuvanju mogli biti lako popravljeni ili nadograđeni i tako bi vijek proizvoda bio produžen.


Nažalost, koliko god to bilo logično, u stvarnosti, na planeti sa ograničenim resursima, posmatrano sa tržišnog aspekta, to je nesumnjivo neisplativo. U jednoj rečenici:

Nažalost, koliko god to efikasno moglo izgledati u našoj fizičkoj stvarnosti života na ograničenom planetu s ograničenim resursima, smatra se izrazito neefikasnim s obzirom na tržište.


Isto kao što se fizička dobra stalno proizvode i umnožavaju bez obzira na uticaj na okruženje, i uslužna industrija funkcioniše po istom sistemu.

"Efikasnost, održivost i očuvanje su neprijatelji našeg ekonomskog sistema." Također, baš poput fizičkih dobara koji se moraju stalno nanovo proizvoditi, bez obzira na njihov uticaj na okruženje, uslužne djelatnosti rade na istim principima.


Ne postoji novčana korist od rešavanja problema koji su trenutno prisutni.

Činjenica je da nema novčane koristi u rješavanju onih problema koje se mogu odstraniti popravkom.


Isto tako, poslednje što medicinske institucije žele je lek za bolesti kao što je rak, jer bi se time izgubilo mnogo radnih mesta i novca.

Na kraju krajeva, zadnja stvar koju zdravstvene organizacije stvarno žele je liječenje bolesti kao što je rak, što bi ukinulo bezbroj radnih mjesta i trilione dolara prihoda.


Isto tako, kriminal i terorizam su dobra stvar, bar sa ekonomskog aspekta, jer zapošljavaju policiju. koja kupuje skupe proizvode za obezbeđenje, da ne govorimo o isplativosti zatvora koji su privatni i stvaraju profit.

A kad smo već na toj temi... Kriminal i Terorizam predstavljaju nešto dobro u ovom sistemu! Pa, barem iz ekonomsog ugla...


To je najprofitnija industrija, a pravi oružje za ubijanje i uništavanje.

Ratna industrija u Americi je golem pokretač BDP-a, jedna od najprofitabilnijih industrija - proizvodeći oružje smrti i razaranja.


Omiljena igra ove industrije je da diže stvari u vazduh, pa da ih onda ponovo gradi, što vidimo po milijardama dolara potrošenih na rat u Iraku.

Omiljena igra ove industrije je uništavanje, a nakon toga ići obnoviti uništeno, za profit.


Poenta je da su negativne odlike društva vrlo isplative za industriju, a da su pokušaji rešavanja problema, očuvanja i zaštite životne sredine potpuno ekonomski neodrživi.

Vidjeli smo ovo u milijardama dolara vrijednim ugovorima zarađenim na ratu u Iraku. Zaključak je da su društveno negativne karakteristike društva postale pozitivno nagrađeni pothvati za industriju, a svaki interes u rješavanju problema ili održivosti i čuvanju okoliša je suštinski u suprotnosti sa ekonomskom održivosti.


Upravo zato, kad god vidite da BDP raste u nekoj zemlji svedoci ste povećanja potreba bilo stvarnih ili izmišljenih. Potražnja je, po definiciji, posledica neefikasnosti. Veća potražnja znači veću neefikasnost.

I zato svaki put kada BDP u nekoj državi raste svjedočite porastu oskudice, bilo stvarne ili izmišljene, a po definiciji, uzrok oskudice je u neefikasnosti.


Dakle, povećana oskudica znači povećanu neefikasnost.


Američki san je zasnovan na razularenoj potrošnji.


Zasnovan je na činjenici da su masovni mediji, a naročito komercijalno reklamiranje korporacija koje zahtevaju stalni rast, isprali mozak većini ljudi u Americi i svetu.

Američki san je zasnovan na neobuzdanom konzumerizmu. Ovo je zasnovano na činjenici da državni mediji, a posebno komercijalno reklamiranje


Tvrdnja da je posedovanje stvari i mogućnost neograničene kupovine preduslov za sreću, jednostavno nije tačna.

sve korporacije kojima treba beskonačan rast - uvjerili su nas ili isprali mozgove većini ljudi u Americi i svijetu da moramo imati X materijalnog vlasništva i mogućnost dobijanja beskonačno više materijalnog vlasništva, kako bi bili sretni.


Zašto ljudi onda i dalje kupovinom podržavaju ekološki genocid, čiji su efekti kumulativni?

To jednostavno nije istina. I zašto onda ljudi nastavljaju kupovati na ovaj način koji je krajnje eko-genocidalan u svom sistematičnom efektu kumulacije?


Određeno ponašanje im je nametnuto i to rezultira određenim ponašanjima i ciljevima.

A ovo je klasično operativno uslovljavanje. Ako jednostavno stavite informacije uslovljavanja u organizam dobićete izlazne informacije željenog ponašanja ili podciljeve ili ciljeve.


Koriste sva raspoloživa sredstva i hvale se kako mogu da uđu čak i u umove odojčadi. Ono što deca slušaju od malena uslovljava ih ka brendovima. Sad razumete kako su

I ovo ima sve tehnološke resurse i oni se još hvale kako ulaze u mozgove male djece koja kroz ono što čuju, postaju uslovljena određenom markom.


Naučeni su da budu takvi. Sistem vrednosti je poremećen.

Sada vidite, tako su ljudi bili prave budale.