Инес Димник Ербус (1. август 1993), професионално позната као Инес Ербус, словеначка је певачица. Истицала се као чланица женске групе Foxy Teens и соло извођач песме „Дим од цигарета”. По изласку из групе у октобру 2013. је објавила још неколико песама, међу којима су „Моје очи плаве” и „Словенец ин Словенка” са Мишом Контрецом. Иако је Ербус Словенка, многе своје хитове пева на српскохрватском језику.
1 Каријера
Са осам година је почела да пева као део Дечјег хора РТВ Словенија, у коме је остала шест година. Хор је 2001. објавио албум Отрошке песми ин попевке. Године 2006. је позвана заједно са Ником Крмец, Ким Перме, Катјом Михелчич и Тањом Петрушич да формира другу поставу поп групе Foxy Teens која је објавила студијски албум Гремо фантје! (2008) са хитовима Гремо фантје!, Заљубљена в скејтерја и Модре очи. Дала је глас за анимиране ликове Флора и Техна у словеначкој синхронизацији серије Винкс. Група се распала у октобру 2013, што је омогућило Ербус и осталим члановима да се баве соло пројектима.
2 Синглови
„Дим од цигарета” (2013)
„Моје очи плаве”(2014)
„Мало се попило” (2015)
„Словенец ин Словенка” (2016)
„Када цура части” (2016)
„Немој ми рећи” (2017)
„Сама сем крива” (2017)
„Торнадо” (2017)
„Но, но но” (2017)
„Ти и ја” (2018)
„Амбис љубави” (2019)
„Шах мат” (2020)


Ауди R8 је спортски аутомобил са мотором на средини шасије који производи немачки произвођач аутомобила Ауди. Заснива се на концептном Ауди Ле Ман кватро аутомобилу, који се први пут појавио на Међународним салонима аутомобила у Женеви и Франкфурту 2003. године. R8 је званично представљен на салону аутомобила у Паризу септембра 2006. године.
Аутомобил је ексклузивно дизајнирала, развила и произвела приватна подружна Аудијева компанија која производи аутомобиле и аутомобилске делове високих перформанси, Ауди Спорт ГмбХ (раније кватро ГмбХ) и базира се на модел Ламборгини гаљардо, а тренутно друга генерација на платформи модела хуракан. Основна конструкција R8 се темељи на алуминијској самоносећој каросерији, који је изграђен по принципима свемирске конструкције. Аутомобил се производи у месту Некарсулм, у Немачкој.
Да би произвели модел R8, 70 радника ручно склапа 5.000 различитих делова. Фабрика у Некарсулму је преуређена за 28 милиона евра и обично производи између осам и петнаест аутомобила дневно, до максималне дневне производње од 29 аутомобила. У свакој фази производње мале групе стручњака пажљиво прате уградњу свих делова и компоненти возила. Овакав приступ осигурава да сва возила буду у складу са Аудијевим највишим стандардима квалитета.
Често долази до забуне са тркачким аутомобилом R8 (LMP), који је освојио пет пута престижну трку 24 часа Ле Мана. Тренутно се производи друга генерација од 2015. године ознаке тип 4S, прва генерација се производила од 2006. до 2015. године и имала је ознаку тип 42.


Виктор Ерик Олоф Хедман (Victor Erik Olof Hedman — Ерншелдсвик, 18. децембар 1990) професионални је шведски хокејаш на леду који игра на позицијама одбрамбеног играча.
Члан је сениорске репрезентације Шведске за коју је на међународној сцени дебитовао на светском првенству 2010. године. Био је члан шведског тима и на СП 2017. када су Швеђани освојили титулу светских првака.
Учествовао је на улазном драфту НХЛ лиге 2009. где га је као 2. пика у првој рунди одабрала екипа Тампа беј лајтнингса. За тим из Тампе Хедман је дебитовао већ следеће сезоне, у утакмици против Атланта трашерса играној 3. октобра. Током локаута у НХЛ лиги у сезони 2012/13. одиграо је 26 утакмица за екипу Бариса из Астане у КХЛ лиги.


Хомер Џеј Симпсон (Homer Jay Simpson) је измишљени лик у цртаној телевизијској серији „Симпсонови”. Глас му је дао Ден Кастеланета и први пут се појавио на телевизији у епизоди емисије „Шоу Трејси Улман” под називом Good night (ср. Лаку ноћ). Он је један од пет чланова породице и постао је најпопуларнији и најутицајнији лик у серији, нарочито након дугометражног филма. Хомер осликава неколико стереотипова америчке радничке класе: он је прост, предебео, неспособан, трапав, непромишљен и на граници алкохолизма. Упркос рутини његовог приградског живота, он је имао неколико невероватних искустава. Повремено је показивао велики интелект и спремност кад год би то ситуација захтевала, као и интегритет који осликава његове вредности укључујући сурову оданост и заштитнички однос према породици. Кастеланета га описује као „пса заробљеног у телу човека. Он је невероватно одан – не потпуно чист – али морате га волети”.
Хомера је осмислио цртач Мет Грејнинг и дао му име по свом оцу. Имао је телевизијски деби 19. априла 1987. у Шоу Трејси Улман „Лаку ноћ”. У овом кратком делу и у раним епизодама његов глас је био слаба имитација Волтера Матауа, али временом је прерастао у дубок глас током друге и треће сезоне получасовне емисије, дозвољавајући Хомеру да покрије пунији опсег емоција. Хомер је од тада постао један од најутицајнијих измишљених ликова, а новине Уједињеног Краљевства Сандеј тајмс (The Sunday Times) описале су га као највећу комичну креацију модерног доба. Он је био инспирација читавој линији робе и његова узречица, изнервирани урлик „Доу!” је увршћен у Оксфордски речник енглеског језика.
1 Биографија
Иако „Симпсонови” имају неодређено време у коме ликови не старе, а серија је смештена у тренутну годину, одређени датуми су дати иако су понекад контрадикторни. Хомера су родитељи Мона Симпсон и Абрахам Симпсон одгајали на фарми. Средином 1960-их година, када је Хомер имао између 9 и 11 година, Мона је побегла и скривала се због кршења закона. Хомер је ишао у средњу школу у Спрингфилду и на завршној години 1974. се заљубио у Марџ Бувије. Марџ је затруднела док је Хомер радио на терену за мини голф и њих двоје су се венчали у малој капели изван граница државе. После тога Хомер је осигурао посао у нуклеарној електрани у Спрингфилду. Марџ је поново затруднела и убрзо после тога пар је купио своју прву кућу. Хомер је прихватио посао у куглани, али, нажалост по њега, Марџ је затруднела одмах пошто је започео нови посао и, пошто није могао да издржава породицу, вратио се у електрану. Упркос томе што прошле епизоде тврде да су се Барт и Лиса родили 1980. епизода That's 90's Show из деветнаесте сезоне противуречи свему томе и открива да су Хомер и Марџ живели у 90-им годинама пре рођења Барта.
Хомер је прво имао 34 године али, како су писци старили, схватили су да и он изгледа мало старије, па су му променили године у 38. Хомерове године су се мењале како је серија напредовала, имао је 36 у раним епизодама па 38 у осмој сезони а 40 у осамнаестој сезони, иако су у тим сезонама његове године несталне.
1.1 Личност
Хомер обједињује неколико стереотипова америчке радничке класе: он је прост, предебео, неспособан, трапав, непромишљен и на граници алкохолизма. Његову личност карактерише стална глупост, лењост и експлозивни бес. Он има низак ниво интелигенције, а режисер Дејвид Силверман га описује као „креативно бриљантног у својој глупости”. Хомер показује невероватну лењост према послу, он је превише дебео и „посвећен свом стомаку”. Дан Кастеланета га описује као „пса заробљеног у телу човека. Он је невероватно одан — не сасвим чист – али морате га волети. Он не може дуго да задржи пажњу на једној ствари, пратећи само свој нагон, што се слаже са његовим кратким страстима према разним хобијима и оним чиме се бави, али онда „мења своје мишљење када ствари крену лоше”. Хомер је склон емотивним испадима: веома је завидан према својим комшијама, породици Фландерс, и лако се разбесни на Барта и често га дави. Не показује кајање због тога и не покушава да сакрије то што ради од људи ван своје породице, чак показујући запостављање добробити свог сина и на друге начине, као што су остављање Барта самог у луци. Ове радње се могу приписати несхватању Хомера да има одговорност .
Док Хомерова непромишљеност често узнемирава породицу, он се такође показао као изненађујуће брижан отац и муж: у епизоди Lisa the Beauty Queen (Лиса краљица лепоте) он је продао своју обожавану вожњу у Даф лађи и искористио новац да пријави Лису на избор за лепотицу да би се она боље осећала, у епизоди Rosebud (Пупољак руже) он се одрекао своје шансе да буде богат да би допустио Меги да задржи драгог меду, у епизоди Radio Bart (Радио Барт) он је самостално покушао да ископа Барта пошто је упао у бунар иако Хомер мрзи физички рад уопште, а у епизоди A Milhouse Divided (Подељени Милхаус) он је приредио изненађење за друго венчање са Марџ да би се искупио за њихову очајну прву церемонију венчања, и чак је отишао тако далеко да је ангажовао једног од браће Доби као део оркестра и развео се од Марџ што је учинило њихово друго венчање „правим”.
Хомер има низак ниво интелигенције од 55 захваљујући свом наследном „Симпсон гену”, свом проблему са алкохолом, изложености радиоактивном отпаду, хроничној трауми лобање. Хомерова интелигенција је наводно скочила 50 поена навише када му је извађена оловка из мозга што га је довело до нивоа од 105, мало изнад просека, међутим оловка му је поново усађена, што му је снизило ниво интелигенције на првобитних 55. Количина Хомеровог мозга који још увек функционише је такође под знаком питања. У једном тренутку у серији Хомер је наводно изгубио 5% свог мозга после коме и изгубио је 20% када му је цев пала на главу у нуклеарној електрани. Хомер се често расправља са сопственим умом; овакви тренуци су исказани монологом. Хомеров мозак има доста неизвесних савета, који или помажу Хомеру да донесе праве одлуке или су потпуно погрешни. Чак је и постао потпуно осујећен да га је, кроз звучне ефекте, напустио у епизоди Brother from the Same Planet (Брат са исте планете).
2 Карактер
2.1 Стварање
Мет Грејнинг је прво осмислио Хомера и остатак породице Симпсон у холу канцеларије Џејмса Л. Брукса. Позван је да постави серију кратких цртаних филмова, и намеравао је да представи серију Life in Hell (Живот у паклу). Када је схватио да ће прављење анимиране серије Живот у паклу захтевати да се одрекне ауторских права на своје животно дело, Грејнинг је одлучио да оде у другом правцу ужурбано скицирајући своју верзију нефункционалне породице и назвао је ликове по члановима своје породице. Хомер је добио име по Грејнинговом оцу Хомеру Гронинг но осим тога Хомер има мало заједничког са Грејниговим оцем.
Хомер је онда имао свој деби са остатком клана Симпсон 19. априла 1987. у Шоу Трејси Улман Лаку ноћ. Хомерово средње слово „Џ” је скраћено од Џеј.
Цела породица је осмишљена тако да се може препознати у силуетама. Особине изгледа Хомеровог лика се уопште не користе код других ликова, на пример, у каснијим сезонама, ни један лик осим Хомера и Ленија Ленарда нема сличну линију браде. Када је Грејнинг цртао Хомера, ставио је своје иницијале у линију косе и уво лика: коса подсећа на „M” а десно ухо на „Г”. Гронинг је одлучио да би ово и сувише одвлачило пажњу и поново је осмислио ухо које изгледа нормално. Он још увек црта ухо као „Г” када црта слике Хомера за обожаваоце.. У неким раним епизодама, Хомерова коса је била више заокружена него шиљата зато што је Вес Арчер мислио да би требало да буде помешано. Хомерова коса је сада доследно шиљата. Током прве три сезоне, Хомеров изглед за неке снимке изблиза је укључивао мале линије које је требало да буду обрве. Мет Грејнинг је био веома против тога и оне су касније избачене.
2.2 Развој лика
У току серије, Хомерово понашање се неколико пута мењало. У ранијим сезонама Хомер је био забринут да ће његова породица да учини да он испадне лоше. Касније је то измењено тако да га више не брине како га други доживљавају. У ранијим сезонама он је приказан као драг и искрен, док је касније постао грубљи и злобнији. Обожаваоци су назвали неке касније реинкарнације лика „Јеркас Хомер”. Током уређивања филма неколико сцена је измењено или на неки начин ублажено да би Хомер био симпатичнији. Хомер је такође током година постао и глупљи. Писци објашњавају да ово није учињено намерно већ се једноставно десило током година због потребе да се надмаше претходне шале.
Године 2005. „Симпсонови” су адаптирани за арапску телевизију. Хомер је добио име Омар Семсун и неколико одлика његовог лика су промењене: пио је „сок” уместо пива, није јео сланину, уместо крофни јео је как и није посећивао Моов бирцуз Серија није постигла успех и емитовано је само 34 од адаптиране 52 епизоде.
2.3 Глас
Ден Кастеланета је позајмио глас Хомеру и још неколико ликова, укључујући Хомеровог оца Ејба. Кастеланета је био стални члан у „Шоу Трејси Улман” и бавио се позајмљивањем гласа у Чикагу заједно са Деб Лакуста. Гласови су били потребни за кратке филмове па су продуценти одлучили да питају Кастеланету и још једног члана тима Џули Кавнер да позајме глас Хомеру и Марџ радије него да унајме још глумаца. Хомеров глас звучи другачије у кратким филмовима него и ранијим епизодама получасовног програма. Његов глас је прво звучао као лоша имитација Волтер Матауа, али Кастеланета није могао „да добије већу моћ из тог гласа" и није могао да поднесе имитацију Матауа на снимањима која су трајала 9-10 сати и морао је да нађе нешто лакше. Кастеланета је „одустао од овог гласа” и развио га је у грубљи и смешнији глас током друге и треће сезоне получасовног програма, дозвољавајући Хомеру да покрије већи опсег емоција. Да би извео Хомеров глас, Кастеланета спушта браду до груди и прича се да „пушта свој IQ да оде”. Док је у овом стању, он је случајно произвео неколико Хомерових глупих примедби као што је „тако сам паметан, п-а-м-т-а-н” из епизоде Homer Goes to College (Хомер иде на колеџ) што је била права грешка Кастеланете.
До 1998. године Кастеланета је добијао 30.000 америчких долара по сезони, а после дискусије о плати плата му је повишена на 125.000 долара по епизоди до 2004. године. Те године је дошло до негодовања глумаца који су позајмљивали глас и захтевали су 360.000 долара по епизоди. Ствар је решена месец дана касније и Кастеланета тренутно зарађује 250.000 долара по епизоди.
3 Пријем код публике
Хомер је био на другом месту Топ 50 најбољих цртаних ликова часописа TV Guide (ТВ водич) 2005. године, иза Душка Дугоушка; на петом месту 100 Најбољих ТВ ликова часописа Браво, један од само четири цртана лика на листи, и британски ТВ гледаоци су га изгласали за најбољег ТВ лика свих времена. У 2007. Entertainment weekly је ставио Хомера на девето место њихове листе 50 Највећих ТВ икона. Хомера су новине Британског краљевства The Sunday Times описале као најбољу цртану креацију модерног доба написавши „Сваком добу потребни су великани, утешни губитници, вољени, медиокритети без претензија. И ми имамо нашег Хомера Симпсон „и” Хомер је добар зато што је изнад свега способан да много воли. Када је све готово он увек ради праву ствар за своју децу – он никада није неверан упркос неколико прилика. „Хомер је такође био победник у британском истраживању које је одредило ког цртаног лика би народ волео да види као председника Сједињених Држава.
Ден Кастеланета је освојио неколико награда за позајмљивање гласа Хомеру, укључујући награду Еми за „Невероватно извођење гласа” 1992. у Лисин пони; 1993. у Господин Плоу и 2004. у Данас, ја сам кловн иако је у овом случају награда била за глас „разним ликовима” а не само Хомеру. У 2004. Кастеланета и Џули Кавнер (глас Марџ) су освојили Награду младих уметника за Најпопуларније маму и тату у ТВ серији. 2005. године Хомер и Марџ су били номиновани за Награду тинејџерског избора за Избор ТВ родитељских лекција. Разне епизоде у којима је највише било Хомера су освојиле Награде Еми за невероватан цртани програм укључујући Homer vs. Lisa and the 8th Commandment (Хомер против Лисе и осма заповест) из 1991, Lisa's Wedding (Лисино венчање) из 1995, Homer's Phobia (Хомерова фобија) из 1997, Trash of the Titans (Крах титана) из 1998, ХОМЯ (ХОМР) из 2001. и Three Gays of the Condo (Три момка Конда) из 2003.
4 Културни утицај
Симпсонови су препоручени за проучавање социологије студентима на модерним факултетима. Књига „Симпсонови и философија: Хомерово Доу!” укључује део који анализира Хомеров лик из перспективе Аристотелове етике вредности. 2003. године Мет Грејнинг је открио да је његов отац, по коме је Хомер добио име, био Канађанин, и рекао је да је то учинило и Хомера Канађанином. Он је касније постао почасни грађанин Винипега у Канади, зато што се веровало да је Хомер Грејнинг био из главног града Манитобе, иако неки кажу да је у ствари рођен у Саскачевану.
Године 2007. насликан је лик Хомера поред фигуре џина Церне Абас у Дорсету у Енглеској као део промоције „Филма о Симпсоновима". То је произвело бес међу локалним неопаганима који су извели „кишну магију” да покушају да сперу нацртано.
Петогодишња студија међу више од 2.000 средовечних људи у Француској је утврдила могућу везу између тежине и функције мозга, названу „Синдром Хомера Симпсон”. Резултати теста меморије речи су показали да су људи са BMI од 20 (што се сматра здравим нивоом) запамтили у просеку 9 од 16 речи. У међувремену, људи са BMI од 30 (у оквиру гојазности) су запамтили у просеку само 7 од 16 речи.
4.1 Доу!
Хомерова свеприсутна узречица „Доу!” је додата у Оксфордски речник енглеског језика 2002. без апострофа. Говорна реч Доу је заштићена у 20th Century Fox. Обично се представља у сценаријима за серије као „(изнервирано гунђање)”, и тако се спелује у званичним насловима неколико епизода. Неке епизоде имају варијације ове речи као у Bart of Darkness (Барт Таме), када Хомер каже „Доует!” или у „Филму о Симпсоновима” када Хомер виче „д’ооооме!”.
Када је Дан Кастеланета, глас Хомера, први пут замољен да узвикне „Доу!, он је то извео као нацртано „д’оооооох”, инспирисан Џимијем Финлајсоном, шкотским глумцем који се појавио у 33 филма о Лорелу и Хардију. Финлајсон је сковао термин као ослабљену клетву која мења реч „Проклет!”. Творац серије Мет Грејнинг је осећао да би више одговарало времену цртања ако би било изговорено брже па га је Кастеланета скратио на брзо „Доу!”. Реч је први пут искоришћена у кратком филму Улманове Punching Bag (Врећа за ударање), а прво коришћење у серији је било у Simpsons Roasting on an Open Fire'' (Симпсоново печење на отвореној ватри).
4.2 Продаја робе
Хомерово укључивање у многе публикације о Симпсоновима, играчке, и другу робу је доказ његове непролазне популарности. Он је одиграо централну улогу у серији „Стрипови о Симпсоновима”. Књига написана о Хомеровој личности и атрибутима је издата и продаје се. Друга роба укључује лутке, постере, фигурице, шоље, будилнике и одећу као што су папуче, мајице, качкети и шортсеви за бокс. 2004. године Хомер је био главни лик у Мастеркард реклами „Непроцењиво” која се приказивала током Супербоул XXXVIII.


Ночера Инфериоре (Nocera Inferiore), некадашња Ночера деи Пагани, је град и општина у Кампанији, Италија, у провинцији Салерно, у подножју планине Монте Албино, 20 km источно-југоисточно од Напуља возом.
1 Историја
У периоду пре римске доминације у јужној Италији, Нучерија Алфатерна је била средиште региона у долини реке Сарно, са градовима попут Херкуланеума, Помпеје, Стабије и Сорента који су јој били потчињени. Задржала је верност Риму до 309. године п. н. е.када се придружила побуњеним Самнитима. 308. године п. н. е. одбачен је покушај Римљана да се населе у долини Сарна, али је 307. године п. н. е. поклекла и освојена. Успела је да издејствује повољне услове и остала верна Риму и после Битке код Кане.
Ханибал је ослабио 216. године п. н. е. изгладњивањем и коначно разорио град. Становници су се вратили када је постигнут мировни споразум. Чак и током Савезничког рата у Риму Нучерија је остала верна Риму, иако су се градови који су били под њеном командом придружили побуњеницима; након тога они су постали независни градови, а Нучерија је добила делове територије Стабије, коју је разорио Корнелије Сула 89. године п. н. е., као компензацију. 73. године п. н. е. опустошио је Спартак.
У раним данима град је постао епископско седиште, и у 12. веку склопио савезништво са Иноћентијем II против Руђера II Сицилијанског, због чега је жестоко пропатио. У 13. веку град се називао Нучерија Христиианорум (Ночера Хришћанска), јер је колонију Сарацена населио Фридрих II у град Лучера, некада знан као Ночера Пуљска.
Мала колонија Сарацена је у ствари насељена у 9. веку.
Од краја 15. века, до 1806. године имала је епитет „паганска“, (Нучериа Паганорум). Данас постоји град Пагани, око 1,5 km западно од Ночере.
2 Главне знаменитости
Хелена, удовица Манфреда Сицилијанског, била је затворена у замку и преминула је у њему након битке за Беневенто (1266). Овде је такође папа Урбан VI затворио кардинале који су били присталице антипапе Клемента VII. У замку су такође неко време проводили чувени писци Данте Алигијери и Ђовани Бокачо.
Око 3 км источно, близу места Ночера Супериоре, је црква Санта Марија Мађоре, из 6. века.
3 Познати грађани
Франческо Солимена, познати барокни сликар.
Јакопо Саназаро, познати песник, хуманиста и епиграмиста.
Свети Луј Тулушки, канонизован 7. априла 1317. године
Симоне Бароне, фудбалер, освајач Светског првенства у Немачкој 2006. са репрезентацијом Италије.
Рафаеле де Мартино, фудбалер
4 Превоз
Ночера је повезана са Напуљом, Авелином и Салерном железницом.
5 Становништво
Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 46.563 становника.


Долина Смрти се налази југоисточно од планинског масива Сијера Невада у Великом басену. Граничи се на истоку с планинама Grapevine Mountains, Funeral Mountains и Amargosa Range, на западу с планинама Cottonwood Mountains и Panamint масив. Она је један од најбољих примера геолошке конфигурације Великог Базена.
Долина Смрти је најнижа тачка на западној хемисфери,-86 метара испод нивоа мора. Долина зрачи екстремне количине топлоте, тако да су температуре међу највишима на свету. Највиша забележена температура забележена у САД, и друга највиша на свету, била је у Greenland Ranch-у у близини долине 10. јула 1913. године. Највиша просечна температура у јулу је , а температуре изнад су врло честе. Атмосферске падавине су мање од (50 mm) кише годишње. Реке Amargosa и Furnace Creek теку кроз долину, али ишчезавају у песку.
Иако у Долини Смрти има врло мало киша, долина је подложна поплавама за време великих киша, јер тло не може да упије велике количине воде, тако да долази до опасних бујица. Таква бујица је у августу 2004. године однела два живота и затворила национални парк.
У касном Плеистоцену, долина је била дно преисторијског језера Менли. Долини су дали име емигранти 1849. године за време калифорнијске “златне грознице“ који су морали да прелазе долину на путу до златоносних поља. У време 1850-их, у долини је ископавано злато и сребро. У 1880-им годинама откривен је боракс који је вађен вагонетима које је вукло дванаест мула.
1 Домородачко становништво
Долина Смрти је дом племена Тимбиша, који су насељавали долину бар у последњих 1.000 година. Неке породице још живе у долини у индијанском селу. Име долине, tümpisa, значи „камена боја“ јер се у долини вади црвена окер боја. Друго село у долини налазило се у Grapevine Кањону у близини садашњег насеља Scotty's Castle. Звало се Maahunu, чије значење није поуздано сигурно, иако hunu значи 'кањон'.
2 Фотографије


Калифорнијски тиграсти даждевњак (Ambystoma californiense) је водоземац из реда репатих водоземаца (Caudata) и породице Ambystomatidae.
1 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на једну државу. Држава Калифорнија у САД је једино познато природно станиште врсте.
2 Станиште
Станишта врсте су травна вегетација, брдовити предели и слатководна подручја. Врста је по висини распрострањена до 1.054 метра надморске висине.
3 Угроженост
Ова врста се сматра рањивом у погледу угрожености врсте од изумирања.


Манојло Палеолог (грч. Μανουηλ Παλαιολογος, умро септембра 1320. године), је био византијски принц, млађи син византијског цара Михаила IX Палеолога од његове жене царице Марије Хетумид.
Манојло је рођен после 1297. године, син цара - савладара Михаила IX Палеолога и јерменске принцезе Рите Хетумид. Његов отац је био син и цар - савладар цара Андроника II Палеолога, а мајка јерменска принцеза од Киликије – ћерка јерменског краља Лава II, која је у Византији узела име Марија. Манојло је био други син у породици, рођен после брата Андроника, који је рођен 25. марта 1297. године. Као син владајућег цара, Манојло је добио деспотску титулу.
Деспот Манојло Палеолог је умро у септембру 1320. године. Према најчешћој верзији његове смрти, грешком су га убили војници које је његов брат деспот Андроник Палеолог оставио испред куће своје љубавнице, коју је сумњичио за неверство. Љубоморни деспот Андроник је наредио својим људима да убију сваког човека који покуша да уђе у женину кућу усред ноћи. Међутим, једини који је ноћу покушао да уђе у кућу био је деспот Манојло, а Андроникови људи га нису препознали и убили су га. Према речима Георгија Острогорског, у причи се крије породична драма у којој је љубавна афера довела до скандала између два брата, током којег је деспот Манојло највероватније страдао. Манојло Фил је саставио епитаф за сахрану убијеног принца. Манојлово убиство покренуло је низ трагичних догађаја у дому Палеолога – нешто касније, 12. октобра исте године, у Солуну је преминуо његов отац цар - савладар Михаило IX Палеолог, који није могао да поднесе вест о смрти свог сина. Цар Андроник II Палеолог сматрао је свог унука деспота Андроника одговорним за ове трагедије и лишио га престола, што је на крају довело до избијања грађанског рата између деде и унука 1321. године.
1 Литератрура


Јуникс (Unix, заштићено као UNIX, IPA:  ) је породица мултипроцесних, вишекорисничких рачунарских оперативних система који воде порекло од оригиналног Јуникс система развијеног 1970-их у AT&T Беловим лабораторијама од стране групе програмера међу којима су се налазили Кен Томпсон, Денис Ричи и Даглас Мекилрој.
Овај систем се од свог настанка разгранао у мноштво система, како академских тако и комерцијалних, разних произвођача, укључујући Универзитет Калифорније, Беркли (BSD), Мајкрософт (Xenix), IBM (AIX) и Сан мајкросистемс (Соларис). Тренутни власник заштитног знака „Јуникс” је Отворена група. Само системи који потпуно задовољавају критеријуме Јединствене спецификације Јуникса носе назив „Јуникс”. Другим речима, Јуникс је скуп спецификација које један оперативни систем треба да има да би носио назив Јуникс. Дефиницију тих спецификација држи Отворена група. Обично су рађени за сервере и радне станице. Већина њих раде само на рачунарској опреми произвођача који је и направио ту верзију Јуникса.
Првобитно намењен за употребу унутар Бел Система, AT&T је лиценцирао Јуникс спољним корисницима током касних 1970-их, што је довело до низа академских и комерцијалних варијанти Јуникса заслугом разних произвођача укључујући Универзитет у Калифорнији, Беркли (BSD), Мајкрософт (Ксеникс), Сан Мајкросистемс (SunOS/Соларис), HP/HPE (HP-UX), и IBM (AIX). Почетком 1990-их, АТ&Т је продао своја права на Јуникс компанији Новел, која је затим продала своје Јуникс пословање Санта Круз Операцији (SCO) 1995. године. Заштитни знак UNIX прешао је на The Open Group, индустријски конзорцијум основан 1996. године, који дозвољава употребу знака за сертификоване оперативне системе који су у складу са јединственом спецификацијом Јуникса (SUS). Међутим, Новел наставља да поседује ауторска права за Јуникс, што је потврђено и судским случајем SCO Group, Inc. v. Novell, Inc. (2010).
Јуникс системе карактерише модуларни дизајн који се понекад назива „Јуникс филозофија“. Према овој филозофији, оперативни систем треба да обезбеди скуп једноставних алата, од којих сваки обавља ограничену, добро дефинисану функцију. Обједињени систем датотека заснован на инодима (Јуниксов систем датотека) и механизам комуникације међу процесима познат као „цеви“ служе као главно средство комуникације, а љуске за скриптовање и командни језик (Јуникс љуска) се користе за комбиновање алата за обављање сложених радних токова.
Јуникс се разликује од својих претходника као први преносиви оперативни систем: скоро цео оперативни систем је написан у програмском језику Ц, што омогућава Јуниксу да ради на бројним платформама.
1 Преглед
Јуникс је првобитно требало да буде подесна платформа за програмере који развијају софтвер који ће се покретати на њему и другим системима, а не за оне који нису програмери. Систем је постајао све већи како је оперативни систем почео да се шири у академским круговима, и како су корисници додавали сопствене алате систему и делили их са колегама.
У почетку, Јуникс није био дизајниран да буде портабилан или за мултипроцесан. Касније, Јуникс је постепено добијао преносивост, мултипроцесне и мултикорисничке способности у конфигурацији са временском расподелом. Јуникс системе карактеришу различити концепти: употреба обичног текста за складиштење података; хијерархијски систем датотека; третирање уређаја и одређених типова међупроцесне комуникације (IPC) као фајлова; и коришћење великог броја софтверских алата, малих програма који се могу спојити кроз интерпреторске командне линије користећи цеви, за разлику од коришћења једног монолитног програма који укључује све функционалности. Ови концепти су заједнички познати као „Јуниксова филозофија”. Брајан Кернигхан и Роб Пајк сумирају ово у раду Јуниксово програмско окружење као „идеју да моћ система потиче више од односа међу програмима него од самих програма“.
До раних 1980-их, корисници су почели да сматрају Јуникс као потенцијални универзални оперативни систем, погодан за рачунаре свих величина. Јуникс окружење и програмски модел клијент-сервер били су суштински елементи у развоју Интернета и преобликовању рачунарства као система центрираног на мрежама, а не у појединачним рачунарима.
Јуникс и Ц програмски језик је развио AT&T и дистрибуирао их владиним и академским институцијама, што је довело до тога да су оба портована на шири спектар породица машина него било који други оперативни систем.
2 Листа Јуникс система
Tru64 UNIX® — прављен за DEC Alpha процесорску платформу (Диџитал, Компак, Хјулет-Пакард)
HP-UX — фирме Hewlett-Packard
AIX — фирме IBM
IRIX — фирме Силикон графикс
Соларис — фирме Сан мајкросистемс
3 Развој
Развој Јуникса је почео у фирми AT&T крајем 60-их и почетком 70-их година 20. века. Најзаслужнији су Кен Томпсон, Денис Ричи и Даглас Мекилрој.


У огледалу је албум Ане Станић из 2004. који је објавила издавачка кућа Сити рекордс, иако је сингл „Нађи ме“, који је најављивао албум, објавио BK sound.
1 Списак песама
„Велико а“ – 3:33
„Траг љубоморе“ – 3:48
„Преживећу“ – 3:33
„Погрешан“ – 3:58
„Срце ме лаже“ – 3:47
„Фалиш ми све време“ – 3:56
„Реч за утеху“ – 3:29
„Обична љубав“ – 3:52
„Нађи ме“ – 3:37
„Ту нема речи“ – 4:20


Торањ Аспајер (Aspire Tower), познат и као Бакља Дохе (The Torch Doha), облакодер је висок 300 метара у функцији хотела који се налази у комплексу Зона Аспајер, у Дохи, у Катару. Дизајнирали су га архитекта Хади Симан и компанија AREP, као и инжењери Ove Arup and Partners, а торањ је служио као кључна тачка 15. Азијских игара, које су одржане у Катару у децембру 2006. године.
Торањ је био највиша зграда и грађевина у Дохи, као и целом Катару, све до 2023. године, када су га престигле Куле Лусаил Плаза. Торањ је такође познат и као Спортски торањ Калифа или Олимпијски торањ у Дохи.
1 Изградња
Кула је била обележје Азијских игара 2006. због своје величине и близине главном стадиону, Међународном стадиону Калифа.
Коначни облик куле састоји се од армирано-бетонског цилиндра (језгра) дебљине 1 до 1,8 метара, пречника од 12 до 18 метара, окруженог зрачним мрежама подупртих челичних греда на сваком спрату њених грађевинских модула. Сами модули су састављени од челичних стубова, металних облога, бетонских плоча и спољних греда за затезање и компресију, које подржавају спољне зидове обложене стаклом. Дно сваког модула прекривено је бетоном ојачаним стакленим влакнима. Греде, као и челичне подупираче који повезују све структурне компоненте, вијцима се причвршћују кроз бетонско језгро и на тај начин се учвршћују на своје место, преносећи вертикална оптерећења са ободних стубова и прстенастих греда на језгро. Архитекта Хади Симан је зграду описао као „прославу неба и земље”, а додао је „да структурни челични подупирачи дају ослонац структури при њеној сржи, делујући тако као визуелна сила која ствара енергију и њоме зрачи из центра према центрифугалном успону”.
Изградња куле је завршена у новембру 2007. с укупном ценом од 133.395.000 евра.
2 Употреба
Дизајн симболизује руку која хвата бакљу, која се налази на врху куле. У кули се налази хотел с пет звездица, спортски музеј, здравствени клуб с конзолним базеном, окретним рестораном и осматрачницом. Зграда је коришћена и као огромна бакља на 15. Азијским играма.


Шири Мајмон (שירי מימון, Shiri Maimon; Хајфа, 17. мај 1981) израелска је поп, соул и R&B певачица, глумица и телевизијска водитељка.
У својој земљи постаје позната након што је у премијерној сезони музичког талент такмичења Звезда је рођена (Кохав нолад) 2003. године освојила друго место. Европској јавности постаје позната након учешћа на Песми Евровизије 2005. у Кијеву, где је са композицијом Хашекет шенишар (השקט שנשאר) заузела 4. место, што је био најбољи пласман Израела на том такмичењу још од 1998. и победе Дане Интернашонал у Бирмингему.
Године 2008. добила је музичку награду MTV Europe Awards за најбољег израелског певача године, док је у категорији Омиљени европски извођач исте године заузела треће место, одмах иза победника Дима Билана из Русије и британске певачице Леоне Луис.


Пливачка помагала за одржање на води (познати и као: шлауф или гума за пливање, рукави за пливање или „мишићи” и појас за пливање или појас за спасавање), су плутајући елементи: надувани ваздухом, или ненадувавајући, од плутајућих материјала са затвореном ћелијском структуром, који у себи садрже ваздух и омогућавају кориснику да лакше одржава пловност на води. Пливачка помагала за одржање на површини воде су се развијала кроз време и данас обухватају низ облика: пливачки прстен (гума за пливање или шлауф), појас за пливање (прслук за пливање или појас за спасавање), рукави за пливање (пливачки рукави или „мишићи”). Сврха ових помагала јесте да помогне осетљивим категоријама као што су: мала деца, почетници у учењу пливања или особе којима је потребна додатна подршка, за одржавање на води. Пливачка помагала су корисна за почетне фазе прилагођавања и учења пливања, али никако не могу и не смеју заменити стални надзор и стручне методе. За безбедност корисника ових помагала је кључна комбинација: адекватне опреме, непрекинуте пажње и наставе (под вођством обучених инструктора).
1 Историја и развој
Први надувавајући појас за спасавање патентирао је 1928. године Петер Маркус (Peter Markus, 1875 — 1973). Он је водио продавницу спортске опреме у Минесоти, где је приметио да многи риболовци и љубитељи чамаца одбијају да носе традиционални прстена за спасавање од плуте (cork life ring), јер су били непријатни и ограничавајући. Тиме су били изложени већем ризику од утапања. Зато је Петер Маркус желео да дизајнира појас који би био лаган, удобан и лако употребљив. Маркус је тако 1928. године патентирао први надувавајући појас (прслук) за спасавање, који је користио гумирану тканину са ваздушним џеповима, познат и као Меј Вест. Појас је добио надимак Меј Вест због свог изгледа када је био надуван, подсећајући на познату холивудску глумицу из 1930-их. Овај појас је био револуционарна иновација у области безбедности на води. Он је наставио да унапређује свој дизајн, укључујући употребу компримованог угљен-диоксида за брзо надувавање појаса. Када би се повукле две жице, компримовани угљен-диоксида брзо је надувао појас, чиме је кориснику обезбеђена пловност у води. Овај дизајн је омогућио већу слободу кретања у односу на претходне моделе који су користили плутајуће материјале. Његов рад је имао значајан утицај на развој савремених појасева за спасавање који се користе на води. Овај појас је постао стандардна опрема за ваздухопловне посаде током Другог светског рата. Поред надувавајућег појаса (прслука) за спасавање, Петер Маркус је такође развио и први надувавајући пливачки прстен (inflatable swim ring), након чега су 1930-их уведене и надувајући рукави за пливање (water wings). Прстен и надувајући рукави за пливање користили су сличан материјал као и прслук, гумирану тканину са ваздушним џеповима.
2 Типови и структура
Данас се начешће користе следећи типови пливачких помагала за одржање на води:
Пливачки прстен (гума за пливање, шлауф), представља једно од најраспрострањенијих помагала за пливање и рекреацију у води. То је кружни предмет у облику торуса (у који је удуван ваздух), и који се ставља око струка, што омогућава кориснику да лакше одржава пловност на води. Првобитно су пливачки прстенови настали као импровизација, па се као пливачки прстен користила унутрашња аутомобилска гума). Савремени пливачки прстенови се најчешће производе од синтетичких полимера, пре свега поливинил хлорида (ПВЦ) или термопластичних еластомера, и уобичајено се надувавају ваздухом путем уграђених вентила. Могу бити једнобојни, провиднии или украшени разним шарама: од једноставних геометријских шара до фигуралних (животиње, фантастични мотиви). Међутим, постоје и ненадувавајући модели, који не користе ваздух за пловност. Уместо тога, израђују се од плутајућих материјала са затвореном ћелијском структуром, који у себи садрже ваздух „заробљен“ унутар саме материје. Ови материјали се називају затвореноћелијске пене (closed-cell foams) који обезбеђују пловност самим својим саставом, без потребе за надувавањем. За разлику од рукава за пливање, пливачки прстен пружа пловност целом телу и чешће се користи као реквизит за игру, сунчање или рекреацију у плиткој или мирној води. Иако може помоћи при учењу пливања, није сертификовано спасилачко средство, те се не сме сматрати заменом за појас (прслук) за спасавање.
Пливачки рукави (рукави за пливање или „мишићи“), представљају надувавајућа пливајућа помагала која се стављају на надлактице корисника, најчешће деце. Њихова основна функција је обезбеђивање додатне пловности у пределу горњег дела тела, тако да се глава и рамена лакше држе изнад воде. Израђују се од синтетичких материјала отпорних на воду и механичко оштећење (најчешће ПВЦ или термопластика), а пуне се ваздухом путем једноставних вентила. Рукави за пливање се уобичајено користе у раним фазама учења пливања код деце која још не могу самостално да одржавају пловност, али се увек препоручује присуство и надзор одраслих особа. За разлику од спасилачких појасева (или прслука за спасавање), рукави за пливање нису сертификована средства за спасавање на води (нпр. од стране Обалске страже САД, U.S. Coast Guard), већ су искључиво помоћна и рекреативна средства. Постоје бројне варијанте: од класичних једноделних модела до савремених вишекоморних конструкција које омогућавају већу безбедност у случају испуштања ваздуха.
Пливачки појас (познат и као појас за пливање), представља надувавајући или пенасти предмет који се носи око торза, са циљем да омогући додатну пловност у води. Најчешће се користи као помоћно средство у учењу пливања код деце, али се може примењивати и код одраслих за рекреативно пливање. Традиционални модели били су израђивани од плуте или пенастих материјала са затвореним ћелијама, који природно плутају на води. Савремени модели могу бити и надувавајући, направљени од ПВЦ-а или гумиране тканине, са уграђеним ваздушним џеповима и вентилима за надувавање. Пливање уз помоћ појаса омогућава детету или пливачу да одржава правилан положај тела и да стекне сигурност у води пре него што савлада самостално пливање. За разлику од рукава за пливање, који обезбеђују пловност само у пределу надлактица, појас равномерно подржава тело у пределу струка и омогућава бољу стабилност у води. У комбинацији са другим помагалима за пливање (као што је душек за воду), пливачки појас може убрзати учење пливачких техника. Пливачки појасеви нису сертификовани као средства за спасавање, па корисник увек мора бити под надзором одраслих особа. Препоручује се за коришћење искључиво у плитким или безбедним водама.
3 Безбедност помагала
Истраживања указују да пливачка помагала за одржање на води могу дати лажан осећај сигурности код деце и одраслих, што може довести до смањеног надзора или ризичнијег понашања у води Због тога су средства за лично спасавање, као што су спасилачки прслуци или спасилачки прстенови (life buoys), са сертификатом Обалске страже САД, значајно поузданији у критичним ситуацијама. Такође, истраживања показују да корисност употребе помагала при учењу пливања може бити контроверзна. Нека налази указују на успорен развој базичних пливачких вештина, док други бележе брз и скоковит напредак у учењу техника пливања. Регулаторне организације, као што је Аустралијска комисија за безбедност производа (Australian Competition and Consumer Commission, ACCC), наглашавају да пливачка помагала нису сигурносна средства и да увек захтевају сталну надзор од стране одрасле или стручне особе.


Фабрисио Силва Дорнелас (Fabrício Silva Dornellas; Рио де Жанеиро, 20. фебруар 1990) је бразилски фудбалер. Игра на позицији штопера.
1 Каријера
Каријеру је почео у екипи Фламенга, потом је играо за Парану, Палмериас, Крузеиро, Атлетико Паранаинсе, Виторију и Брагантино. Током сезоне 2008/09. је био члан немачког Хофенхајма, али је одиграо само шест утакмица у Бундеслиги. У јуну 2015. је дошао на једногодишњу позајмицу у Партизан, из бразилског Брагантина. Провео је једну полусезону у црно-белом дресу, након чега је позајмица раскинута. За Партизан је наступио на 22 такмичарске утакмице, уз један постигнут гол, на гостовању немачком Аугзбургу у групној фази Лиге Европе.
Са селекцијом Бразила до 20 година освојио је сребрну медаљу на Светском првенству 2009. године. Одиграо је два меча на првенству.


Тремља (Трэмля; Тремля) белоруска је река и лева притока реке Припјат.
Извире код села Раманишчи у Октобарском рејону Гомељске области, тече преко Калинкавичког, Петрикавског и Мазирског рејона где се улива у реку Припјат на око 3 km западно од села Михнавичи.
Укупна дужина водотока је 80 km, површина сливног подручја 769 km², а просечан проток у рејону ушћа око 2,92 m³/s.
Под ледом је од средине децембра до средине марта, а највиши водостај је почетком пролећа. Готово целокупно речно корито и обала реке Тремље су каналисани.


Елбрус (Эльбрус) је угашени стратовулкан на Кавказу чији западни врх (Западни Елбрус) са надморском висином од 5.642 m представља највиши врх Европе и Русије. Други део некадашњег вулканског гротла је источни врх (Источни Елбрус) са надморском висином од 5.621 m. Налази се на југу европског дела Русије, недалеко од границе са Грузијом и удаљен је 65 km од града Кисловодска. Данас се на Елбрусу налази велики скијашки центар са системом жичара и гондола које излазе до висине од око 3.800 m нмв на којој се налазе тзв. Дизел склоништа. Скијање на његовим падинама траје током читаве године јер се граница сталног снега налази нешто испод 3.700 m нмв.
Док се гледишта разликују у погледу расподеле Кавказа између Европе и Азије, најрелевантнији модерни ауторитети дефинишу континенталну границу као кавкаску вододелницу, стављајући Елбус у Европу услед његове позиције на северној страни слива у Русији.
1 Географска поставка
Елбрус се налази северно од главног ланца of the Великог Кавказа и јужно-југозападно од руског града Кисловодска. Његова перманентна ледена капа напаја 22 глечера, из којих настају реке Баксан, Кубањ и Малка.
Елбрус седи на покретној тектонској области, и повезан је са раседом. Залиха магме лежи дубоко испод неактивног вулкана.
2 Успон на врх
Успон на врх Елбруса се обавља готово искључиво јужном страном и започиње у сеоцима Терскол и Чегет која се налази испод самог Елбруса на надморској висини од око 2.100 m. На њих се надовезује туристичко насеље Азау на чијем се крају (на око 2.300 m) налази почетак скијашких терена и полазиште гондола и жичара, као и стазе којом се пешице отпочиње успон на врх.
Поред успона уском стазом ка врху, први део успона је могуће прећи и гондолама које прво излазе на висину од око 2.900 m нвм, а потом и на 3.460 m нмв до станице Мир. Од ње се наставља широка стаза која прати двоседну жичару која излази на око 3.900 m до тзв. склоништа Цистерна.
Успон се даље наставља широким гребеном, између два ледника, покривеним вечитим снегом који је заправо утабана скијашка стаза који релативно благо води до надморске висине од око 4.157 m на којој се налази склониште Пријут 11 односно Дизел склониште, неколико мањих стамбених контејнера и рушевине старог склоништа Пријут које је страдало у великом пожару 1999. године у коме је погинуло неколико планинара. Ова висина представља место на коме се поставља последњи висински логор и са кога се креће на завршни успон ка врху до кога треба савладати још око 1.500 m нмв. Овај сегмент успона је такође могуће прећи и помоћу ратрака који превозе како планинаре, тако и љубитеље зимских спортова који се потом спуштају низбрдо до склоништа Цистерна.
Завршни успон који почиње од Пријута наставља да прати гребен чији је нагиб одатле много оштрији и који се полако сужава до стене Пастухова (највиша тачка до које излазе ратраци) на око 4.670 m нмв после чега почиње најопаснији део успона током кога је неопходно праћење јарких маркера који обележавају најсигурнији пролаз ка врху због великог броја пукотина у снегу које се налазе на том делу Елбруса. Уска снежна стаза води до под источни врх на око 4.950 m нмв, после чега почиње да га обилази, а сам нагиб успона се опет драстично ублажава.
Последњи сегмент успона представља обилазак око подножја источног врха изнад ледника до седловине између два врха која се налази на висини од око 5.416 m и на којој има скромних остатака мањег склоништа. Са ње полазе маркиране стазе које воде ка највишем западном врху (5.642 m нмв) и нешто нижем источном врху (5.621 m нмв), на чијим се обронцима налазе остаци британског Ленд Ровер Дефендера.
Прва жена са инвалидитетом која је освојила Елбрус је Данијела Јовановић која је 11.08. 2008. године изашла на врх између 9 и 10 часова по локалном времену. Она је рођена са тешким инвалидитетом, без шака и стопала, а спортом је почела да се бави 2001. године.
3 Еруптивна историја
Планина Елбрус је настала пре више од 2,5 милиона година. Вулкан се тренутно сматра неактивним. Елбрус је био активан у холоцену, а према Глобалном програму вулканизма, последња ерупција се догодила око 50. године наше ере. Докази о недавном вулканизму укључују неколико токова лаве на планини, који изгледају свеже, и отприлике вулканских остатака. Најдужи ток се протеже низ североисточни врх, што указује на велику ерупцију. Постоје и други знаци активности на вулкану, укључујући солфатарну активност и топле изворе. Западни врх има добро очуван вулкански кратер пречника око .
4 Историја
4.1 Грчка митологија
У Путопису Црног мора, написаном на грчком око 130. године, Аријан је поменуо врх на Кавказу по имену Стробил: „… када смо скренули од Астелфоса ка Диоскурији, видели смо Кавкаски ланац […] Истакнут је један врх Кавказа — име врха било је Стробил — где је према причи Прометеја Хефест обешен по Зевсовом налогу”. (У грчкој митологији, Титан Прометеј је био окован на Кавказу као казна за крађу ватре од богова и њеног давања човечанству.) Аријанов Strobilos, или латинизовани Strobilus, касније је идентификован као Елбрус од стране неких писаца као што је Даглас Фрешфилд у истраживању Кавказа (1896). Фрешфилд је Елбрус назвао „по облику шишарке” ради етимологије. Старогрчка реч strobilos означава ротирајуће или уврнуте објекте као што су врх или шишарка.
4.2 Рани успони (1829—1930-е)
На нижи од два врха први пут се попео 22. јула [по јулијанском 10. јула] 1829. Хилар Хачиров, водич за научну експедицију Царске руске војске коју је предводио генерал Ђорђе Арсенијевић Емануел, а на виши (за око ) 1874. године енглеска експедиција коју је предводио Ф. Крауфорд Гроув и која је укључивала Фредерика Гарднера, Хораса Волкера и швајцарског водича Питера Кнубела из кантона Вале и водича Ахија Сотајева. Током раних година Совјетског Савеза, планинарење је постало популаран спорт становништва, и на планини је био огроман промет. Дана 17. марта 1936, група од 33 неискусних комсомолца покушала је успон на планину и завршила са четири смртна случаја када су се оклизнули на леду и пали са смртним исходом.


Велики Удрај (Большой Удрай) река је на северозападу европског дела Руске Федерације. Протиче преко југоисточних делова Псковске области, односно преко њеног Новосокољничког и Великолушког рејона. Десна је притока реке Насве (притоке Ловата), те део басена реке Неве и Балтичког мора.
Свој ток започиње у источном делу моренског Бежаничког побрђа као отока маленог језера Удрај и тече углавном у смеру североистока. Укупна дужина водотока је 50 km, док је површина сливног подручја око 818 km².


Ханс Михаел Франк (Hans Michael Frank; Карлсруе, 23. јун 1900 — Нирнберг, 16. октобар 1946) био је немачки адвокат, нацистички званичник и један од оптуженика на суду у Нирнбергу.
По занимању је био адвокат, а најпознатији је као начелник Генералног губернаторства у окупираној Пољској. Године 1919. приступио је Немачкој радничкој странци, а 1927. НСДАП.
Брзо се успињао на политичкој лествици и био је лични саветник Хитлера. Био је и посланик у Рајхстагу.
1 Ратна каријера
Септембра 1939. године, Франк је постављен за шефа администрације Герда Рундштета у Генералном губернаторству. Од 26. октобра 1939. године, након инвазије на Пољску, Франк је био генерални гувернер Генералног губернаторства окупираних пољских територија (Generalgouverneur für die besetzten polnischen Gebiete), што се односило на оне области Пољске које нису директно припојене Немачкој (око 90.000 km² од 170.000 km² које су припале Немачкој). Добио је СС чин Обергрупенфирер.
Једна од првих активности које је спровео као начелник Генералног губернаторства је била АБ-акција, усмерена ка уништењу пољске културе. Франк је надгледао сегрегацију Јевреја у гета и коришћење пољских цивила за принудни и обавезни рад. Године 1942. је изгубио позиције на власти изван Губернаторства након што је изнервирао Хитлера серијом говора у Берлину, Бечу, Хајделбергу, и Минхену, а такође и као део борбе за превласт са Фридрихом Вилхелмом Кригером, државним секретаром за безбедност — шефом СС и полиције у Губернаторству. Кригера је на крају заменио Вилхелм Копе.
Франк је касније тврдио да је истребљење Јевреја у потпуности контролисао Хајнрих Химлер и СС а да он није био свестан постојања логора смрти у Генералном губернаторству све до почетка 1944. Током сведочења у Нирнбергу, Франк је тврдио да је у 14 наврата Хитлеру слао своју оставку, али Хитлер их није прихватио. Франк је побегао из генералног губернаторства у јануару 1945, услед примицања Црвене армије.
2 Суђење
После рата осуђен је за убиства милиона Пољака и пољских Јевреја. Пресуда му је била смртна казна вешањем. Последње речи пред вешање су му биле: Захвалан сам на љубазном третману током мог заточеништва и молим Бога да ме милостиво прими.
3 Цитати
Године 1940. у интервјуу за Фелкишер беобахтер:
У Прагу, су постављени велики црвени постери на којима пише како је седам Чеха данас убијено. Помислих: 'Када бих ја морао да постављам постер за сваких седам убијених Пољака, све шуме Пољске не би биле довољне за производњу папира.'


Тера Маријана (Terra Mariana, дословно „Земља Девице Марије”) било је званично име за подручје средњовековне, односно Старе Ливоније која је обухватала подручје данашње Летоније и већи део Естоније. Тера Маријана је званично основана 2. фебруара 1207. године у време Ливонског крсташког рата као кнежевина Светог римског царства (иако је тај статус изгубила већ 1215. када је папа Иноћентије III цело подручје директно подредио Светој столици).
Папски легат Вилхелм Моденски поделио је по налогу папе територију Тера Маријане на 6 феудалних кнежевина:
Естонско војводство (Ducatus Estoniae) − Dominium directum Краља Данске;
Ришка архиепископија (Archiepiscopatus Rigensis);
Курландијска епископија (Episcopatus Curoniensis);
Дорпатска епископија (Ecclesia Tarbatensis);
Езел-викска епископија (Ecclesia Osiliensis; Bistum Ösel–Wiek);
Територија под управом Ливонијског братства мача (Fratres militiæ Christi Livoniae).
1 Историја
Народи који су живели дуж источних обала Балтичког мора међу последњим су народима у Европи који су примили хришћанску религију преко Римокатоличке цркве. Иако је папа Целестин III 1193. покренуо крсташки поход против пагана који су живели на том подручју до првих крсташких похода дошло је знатно касније, у време столовања папе Иноћентија III. Почетком 13. века германски крсташи са Готланда и из северних делова Светог римског царства успели су да покоре балтичке Ливонце и Латгалијане уз токове Западне Двине и Гаује. На освојеним територијама крсташи су оснивали утврђења, па је тако 1201. године подигнута Ришка тврђава, а већ наредне године основано је и Ливонијско братство мача као део крсташких витезова Темплара. Да би се убрзало покоравање паганских подручја папа Хонорије III је 1218. данском краљу Валдемару II обећао територијално ширење на подручју Естоније у оноликој мери колико територије војнички освоји. Истовремено је и ришки бискуп Алберт вон Буксхевденс тражио дозволу од немачког краља Филипа Швапског за истоветне акције на северу. Последњи народи који су пали под власт крсташа били су Осилијанци, Курши и Земгали.
Након крсташких освајања подручја која су покорили немачки и дански крсташи подељена су по налогу папе на неколико феудалних кнежевина (то се десило 1228. године). Средњовековном Ливонијом у почетку је управљало Ливонијско братство мача (од 1237. трансформисани у Ливонијски ред) и Римокатоличка црква. Средином 14. века дански краљ Кристоф II продао је данске територије Ливонском реду који је тако контролисао подручје од око 67.000 км², док је преосталих око 41.000 км² било под управом црквених власти. Подручја под управом Ливонског реда била су подељена на око 40 области којима је управљао вогт. Највећа црквена територија била је Ришка архиепископија која је обухватала подручје површине око 18.000 км². Званичну титулу владара (управника) целог подручја Тера Маријане имао је ришки надбискуп, иако није имао стварну моћ на целом подручју.
Током целог постојања средњовековне ливонске државе долазило је до честих сукоба за политичку превласт између Цркве, припадника Ливонског реда и немачке племићке елите. Два велика грађанска рата одвијала су се у периодима 1296−1330. и 1313−1330, а као последица Ђурђевданског ноћног устанка (1343−1345) долази до анексије данске Естоније од стране Тевтонске монашке државе.
Након пораза у бици код Гринвалда 1410. Тевтонски ред почиње да губи свој значај и моћ, а Ливонски ред почиње да се издваја као независан субјект. Да би се спречиле учестале нетрпељивости између неколико владајућих фракција на подручју целе Ливоније, на предлог ришког надбискупа Јоханеса Амбундија основана је 1419. заједничка ливонска скупштина, која је касније прерасла у Ливонијску конфедерацију.
He became known as the organizer of the Livonian confederation.
Ливонска конфедерација званично је престала да постоји након распуштања Ливонског реда 1561. године.


Стивен Рут (Stephen Root; Сарасота, Флорида, 17. новембар 1951) амерички је филмски, позоришни и телевизијски карактерни глумац, пре свега, најпознатији по својим комичним улогама.
Постао је познат по улози Џимија Џејмса у ТВ серијалу NewsRadio, где је глумио у пет сезона, као и по мањим улогама у многим филмовима, укључујући Бафи убица вампира (1992) и Канцеларијски простор (1999), О, брате, где си? (2000), Између две ватре (2004), Нема земље за старце (2007), Усамљени ренџер (2013), Бежи! (2017). Поред филмова, играо је и у мањим улогама у многим ТВ серијама ХБО-а, укључујући Царство порока, Права крв, Пери Мејсон.
Рут је 2019. био номинован за награду Еми за ударне термине за најбољу споредну мушку улогу у хумористичкој ТВ серији за улогу у ТВ серији Бери.


Широки врх (изворно К3, локално познат као Faichan Kangri) је планина на граници Пакистана и Кине у ланцу Каракорум, делу ланца Хималаја. Једна од укупно четрнаест планина виших од 8000 метара, и с 8051 метар надморске висине, дванаести највиши планински врх на свету. Дословни превод енглеског назива " Broad Peak " (српски. "широки врх"), Phalchan Kangri , није прихваћен од локалног народа Балти.
1 Опис
Широки врх је део масива Гашербрум, на граници пакистанског Кашмира и Кине, на око 8 км од другог највишег планинског врха на свету — К2. Широки врх је изворно био назван К3, али касније је установљено да је врх планине дугачак више од 1,5 км те је назван данашњим именом.
2 Успони
Први успон на Широки врх остварили су 9. јун 1957. Фриц Винтерстелер, Маркус Шмук, Курт Дајмбергер и Херман Бул као чланови аустријске експедиције. Експедиција је први покушај успона извела 29. маја када су Фриц Винтерстелер и Курт Дајмбергер досегли 8030 м, што је постигнуто без помоћи додатног кисеоника, носача на великим висинама и подршке базног логора.
Током исте експедиције, Маркус Шмук и Фриц Винтерстелер постигли су 19. јуна 1957. и први успон на врх Скил Брум (7360 м) у алпском стилу за 53 сати. Херман Бул је погинуо 27. јуна 1957. када је заједно с Дајмбергером покушао успон на оближњу планину Чоголиса (7654 м).
Јула 2007., аустријски алпинистички тим попео са на Широки врх да би на висини изнад 8000 м пронашли тело Маркуса Кронталера, који је погинуо годину дана раније. 12. јула 2007., врх је освојила Едурне Пасабан, као део свог пројекта 14 x 8000, заједно с пењачима Иваном Ваљехом , Ферáном Латореом, Асјером Изагуиром.
3 Хронологија
1954. Први покушај успона Др Карла Херлигкофера из Немачке по југозападној страни који није успео због невремена и екстремне хладноће.* 1957. Први успјешан успон* 1983. Кристина Палмовска из Пољске, прва је жена на врху Широки врх.
1994, 9. јула, Карлос Карсољо из Мексика установио је нову самосталну руту, сада познату као Рута Карсољо. Успон на Широки врх био је његов девети успон на врху вишем од 8000 метара.
4 Додатне информације
Marcus Schmuck, Broad Peak 8047m Meine Bergfahrten mit Hermann Buhl, 1958. Njemačko izdanje Verlag "Das Bergland-buch" in Salzburg/Stuttgart.
Zvezdnate noči (Starry Nights) - Dušan Jelinčič.
Anna Czerwińska Broad Peak'83 tylko dwie (Broad Peak'83 only two) "Sport i Turystyka", Warszawa. .


Клаус Офе (Claus Offe; Берлин, 16. март 1940 — Берлин, 1. октобар 2025) био је политички социолог марксистичке оријентације. Докторирао је на Универзитету у Франкфурту и хабилатацију на Универзитету у Констанци. У Немачкој, он је држао седнице политичких наука и политичке социологије на универзитетима у Билефелду (1975–1989) и Бремену (1989–1995), као и на Хумболтовом универзитету у Берлину (1995–2005). Он је радио као сарадник и гостујући професор на институтима за напредне студије у Станфорду и Националном универзитету Аустралије, као и на Универзитету Харвард, Универзитету Калифорнија у Берклију и универзитету New Scholl у Њујорку. Једном студент Jirgena Habermarsa, лево оријентисаних немачких академија води се међу другом генерацијом Франкфуртске школе.
Тренутно предаје политичку социологију на приватном универзитету у Берлину, Херти школа владавине.
Он је направио материјални допринос у разуевању односа демократије и капитализма.
У браку је био са Улрик Пуп од 2001. све до своје смрти.
1 Поља истраживања
Политичка социологија
Социјална политика
Демократска теорија
Студије трансформације
Двострука расподела проблема
Касни капитализам
2 Прелази у каријери
2006 - Заједнички професор теорије државе, Херти школа владавине, Берлин (са Ulrich K. Preuss).
2005 — Пензионисао се у априлу.
1995-2005 — Професор Политичких наука на Хумболтовом универзитету у Берлину.
1989-1995 — Наставник на Универзитету у Бремену и служио је као гостујући професор на различитим академским институцијама у Америци, Холандији, Канади, Аустрији, Шведској, Аустралији и Италији.
1973 — Хабитација на Универзитету у Констанци.
1968 — Добио је докторат на Универзитету у Франкфурту.
1965 — Дипломирао на Слободном универзитету у Берлину.
3 Скорашње објаве
2015 —
2010 — "Неједнакост и тржиште рада." У продаји: Институт за тржиште рада и медицину истраживања.
2005 —
1998 —
1996 —
1996 —
1982 — са Волкером Грансовом. . Телос 53 (Fall 1982). Њујорк:
4 Додатна литература


Кућни рачунари или компјутери (Home computers) су били мали рачунари предвиђени за кућну употребу. Појавили су се средином седамдесетих година двадесетог века и практично постојали око десет година. Врло скромних могућности, али зато прихватљиве цене могли су да раде као скромнији текст процесори, да раде украсне табеле и да подржавају једноставније игрице.
Први такав рачунар су направили Стив Џобс и Стив Вознијак у доби од седамнаест година. Вознијак је иначе радио у Хјулит Пакарду, угледној светској фирми која се бавила развојем мерних инструмента, а на предлог Вознијака да се развије кућни рачунар су одговорили „Пакард се не бави играчкама”. Вознијак је напустио посао и направио први Епл. Рачунар је према легенди развијен у једној гаражи у којој су стајале јабуке па је тако и добио име Епл. Вознијак је практично конструисао рачунар, написао први оперативни систем ДОС (DOS - disc operating system), а Џобс је организовао његову продају. За неколико година постали су доларски милионери, а коју годину касније и милијардери.
Ускоро се на тржишту појавило више фирми које су развиле и на тржиште избациле своје моделе. Међу многима треба истаћи рачунар ZX Spectrum који је развио Клајв Синклер. Иако је имао гумену тастатуру и био димензија једне књиге, то је био први рачунар по цени мањој од 100 долара.
Од домаћих кућних рачунара треба свакако поменути Галаксију који је развио Воја Антонић и Лолу 8 коју је развила, у слободном времену, група инжењера из фабрике Иво Лола Рибар у Београду.
Кућни рачунари су имали следеће карактеристике:
Уместо монитора користио се телевизор
Микропроцесор је био осмобитни
RAM меморија је имала око 16 KiB
РОМ меморија је био око 4 KiB
спољна меморијска јединица је била касетофон, а у каснијој фази дискетна јединица са дискетама од 5,25 инча.
оперативни систем је био у РОМ-у а касније на дискети.
постојао је џојстик за акционе игрице.
штампачи су за штампу користили термо папир, или су штампали на обичном папиру и имали главу штампача са лепезом, куглом или са деветопинском главом.
И док су се једни борили да оборе цену што више, други су радили на побољшању карактеристика. Тако се почетком осамдесетих појавио први лични рачунар IBM PC (IBM PC).
Могућностима и ценом, ускоро, превазиђени од стране личних рачунара, кућни рачунари, одлазе у историју.
Касније су се појавиле 8-битне играчке конзоле, које веома подсећају на кућне рачунаре, и могу се и дан данас наћи у продаји. Њихов оперативни систем се налази на чипу који се лако убацује у слот, налик слотовима на матичној плочи. На тим чиповима су углавном игрице, а могу се наћи и јефтине копије Виндоуса. Те играчке конзуле имају џојстике, тастатуру, и миш. Једна од тих конзуле је и GSD-1988, који је можда једна од највернијих имитација кућних рачунара.


Краљевачки мостобран, или Мостобран Краљево (Brückenkopf Kraljevo), назив је за одбрамбену операцију немачких снага у захвату Западне Мораве од 15. октобра до 29. новембра 1944. Ову операцију немачка Команда Југоистока (Група армија Ф) предузела је у циљу заштите последњег преосталог пута за извлачење Групе армија Е са југа, који је водио ибарским правцем од Косовске Митровице на север. Слабост и изложеност маршевског правца Групе армија Е били су предмет посебне бриге и пажње немачких штабова.
У циљу заштите ове стратешки вашне позиције, немачка Команда Југоистока образовала је Корпусну групу Милер састављену од делова разних јединица, која је непрекидно појачавана. Према њој, на овом правцу биле су ангажоване снаге 64. (касније 68.) корпуса Црвене армије, Друге пролетерске и Седамнаесте дивизије, и Четрнаестог корпуса НОВЈ.
Будући да се команда Црвене армије определила да тежиште њеног наступања буде на другом месту, у Барањи, совјетско-југословенске снаге на Краљевачком мостобрану нису располагале довољним снагама за његово уништење. И поред повремено жестоких борби, упорном одбраном Корпусна група Милер успела је да одржи Краљевачки мостобран довољно дуго да обезбеди извлачење главнине Групе армија Е из Косовске Митровице преко Рашке за Нови Пазар. Након извршења овог задатка, главнина Групе армија Е наставила је пробој кроз Санџак, а Корпусна група Милер, инкорпорирана у 34. корпус, орбанизовано се повлачила према долини Дрине, као задатој линији фронта. Потискујући њене заштитнице, снаге НОВЈ су 29. новембра 1944. ослободиле Краљево, 3. децембра Чачак, а 16. децембра Ужице, овладавши целокупним простором мостобрана. Оштре борбе наставиле су се у доњем току Дрине.
1 Претходне околности
Суочена са превратима у Румунији и Бугарској, и могућношћу брзог продора Црвене армије кроз ове две земље, немачка команда донела је одлуку о евакуацији Групе армија Е из Грчке и њеном чврстом повезивању са Другом оклопном армијом на територији Србије, у циљу одбране фронта на Плавој линији (од Ђердапа на југ до Скопља). Међутим, продор главнине Групе армија Е у моравску долину није успео, и она је заустављена у нивоу Врања. Немачки импровизовани фронт на бугарској граници није издржао напад Црвене армије, НОВЈ и бугарске армије. Јединица која је држала фронт од Зајечара на југ, 7. СС дивизија, тешко је поражена и разбијена у Нишкој операцији, а бројно стање сведено јој је на трећину. На тај начин настала је ситуација да је долина Западне Мораве, простор од велике оперативне важности, слабо брањена. За Немце је постојала опасност да савезничке снаге брзим продором у захвату Западне Мораве затворе ибарску комуникацију, последњу која је остала на располагању Групи армија Е.
Од тог тренутка Група армија Е фактички је одсечена. Остаје доступан само један пут за извлачење: он води од Скопља преко Митровице Краљева, Ужица, према Сарајеву, али је у последњој трећини поседнут јаким бандама. На овом путу води се током наредних недеља права одлучујућа битка. Добро знајући какав успех им је на видику, Руси нападају од Крагујевца дуж Западне Мораве према у почетку слабо поседнутом Краљеву. (Von diesem Augenblick ab ist Heeresgruppe E tatsächlich abgeschnitten. Nur eine Straße steht ihr noch zur Verfügung; sie führt von Skoplje über Mitrovica, Kraljevo, Usice nach Sarajevo, ist aber im letzten Drittel von starken Banden besetzt. Um diese Straße geht in den folgenden Wochen der eigentliche Entscheidungskampf. Wohl wissend, welcher Erfolg in Aussicht steht, greift der Russe von Kragujevac aus entlang der westlichen Morava gegen das zunächst schwach besetzte Kraljevo an.)
Генарлпуковник Лер није ни на тренутак сумњао да би са губитком поменутог пута и Краљева као кључне тачке на њему судбина њему потчињеног немачког људства била запечаћена; јер је провлачење кроз албанско-црногорске планине с обзиром на наступајућу зиму изгледало погубно. (Generaloberst Löhr ist sich keinen Moment darüber im Zweifel, daß mit dem Verlust der genannten Straße und ihres Schlüsselpunktes Kraljevo das Schicksal der ihm unterstellten deutschen Menschen besiegelt wäre; denn ein Ausweichen in die albanisch-montenegrinischen Berge erscheint angesichts des herannahenden Winters für die Masse der Truppen verderblich.)
Стога је Група армија Е настојала да, упркос тешкоћама, деловима јединица из свог поретка што пре ојача Корпусну групу Милер.
К-да Корпуса »Милер« има задатак да безусловно спречи пробој противника ка Краљеву. Непријатељ ће са прикупљеним рус-буг. снагама, потпомогнутим јаким групама банди, у више наврата покушати да доведе до слома ист. и сев. ист. фронт Групе армија. Треба очекивати груписање у виду образовања тежишта ради удара према западу дуж долине Западне Мораве на Ужице као и путевима који воде од Ниша ка Прокупљу, од Бујановца ка Урошевцу и од Криве Паланке ка Куманову — Скопљу.
Код Корпуса »Милер« треба сада очекивати концентричан напад јаких снага руске 57. армије на мостобран у Краљеву. Сем тога, ваздушним извиђањем и појавом вишецевних топова у рејону сев. од Чачка, утврђено је ангажовање и кретања непр. снага према северозап. боку корпуса са циљем да пресеку доцније повлачење путем Чачак — Вишеград.
...
2) Намере:
Поред потпомагања група »Шолц« и »Шустер — Волдан«, додељивање што јачих снага Милеру да би се омогућило држање мостобрана у Краљеву и заштитио северозап. бок у рејону сев. од Чачка — Ужица. За овај задатак предвиђена је 104. лов. дивизија, чији су челни делови стигли у Градско, као и тврђав. пешад. батаљон, који ће бити на располагању.
104. лов. дивизију хитно по деловима извући и упутити Корпусу »Милер« у Краљево.
Мот. делове упутити у Краљево пешке а све остале делове из рејона Градског пребацити железницом у Краљево. Марш 104. противокл. диви-зиона убрзати тако да први делови стигну у Краљево до 25. 10.
Након ослобођења Крушевца 14. октобра отворена је могућност за напад на простор Краљевачког мостобрана са истока, а након ослобођења Крагујевца 21. октобра и са севера. Међутим, команда Црвене армије определила се да тежиште офанзиве Трећег украјинског фронта буде на другом месту (у Барањи), па је напад великог стила у долини Западне Мораве изостао. Снаге НОВЈ су у великој мери следиле совјетске оперативне замисли. Ипак, постојеће снаге биле су довољне да изврше озбиљан притисак и учине ситуацију Групе армија Е драматичном.
2 Ангажоване снаге
Немачке снаге 6. новембра 1944:* 7. СС дивизија (комплетна) - 7.150 бораца
117. ловачка дивизија (делови) - 3.300 бораца
1. брдска дивизија (делови) - 1.760 бораца
297. дивизија (делови) - 1.600 бораца
104. ловачка дивизија (делови) - 2.880 бораца
ојачана чета 181. дивизије - 710 бораца
разне јединице (тврђавски, жандармеријски, алармни и ландесшицен батаљони и мање јединице) - 7.130 бораца
Савезничке снаге 25. октобра 1944:
52. стрељачка дивизија 64. корпуса Црвене армије
93. стрељачка дивизија 68. корпуса Црвене армије
113. стрељачка дивизија 68. корпуса Црвене армије
корпусне јединице 64. и 68. корпуса Црвене армије
Друга пролетерска дивизија НОВЈ
Седамнаеста источнобосанска дивизија НОВЈ
Савезничке снаге 15. новембра 1944:
93. стрељачка дивизија 68. корпуса Црвене армије
113. стрељачка дивизија 68. корпуса Црвене армије
223. стрељачка дивизија 68. корпуса Црвене армије
корпусне јединице 68. корпуса Црвене армије
Друга пролетерска дивизија НОВЈ
Седамнаеста источнобосанска дивизија НОВЈ
23. српска дивизија НОВЈ
25. српска дивизија НОВЈ
45. српска дивизија НОВЈ
3 Ток борби
3.1 Борбе током октобра
Наступајући од Крушевца према Краљеву, 52. стрељачка дивизија 64. корпуса Црвене армије и Друга пролетерска дивизија ослободиле су 16. октобра, после оштре борбе, Врњачку Бању и Трстеник. Пред њима се налазила немачка борбена група Бургемајстер (Burgemeister), састављена углавном од делова 524. пука 297. дивизије, пребачена из састава 21. корпуса, бројчано слаба и способна само за задржавајућу борбу. Одсудну одбрану немачке снаге у висини села Витановац и Врба.
У борбама од 14. до 21. октобра 93, и 113. дивизија 68. корпуса Црвене армије и Седамнаеста дивизија НОВЈ ослободиле су Крагујевац. Тиме се отворио простор за напад на Краљевачки мостобран са севера. Тај простор покриле су Седамнаеста дивизија НОВЈ и један пук 93. дивизије Црвене армије. У одбрани пред њима стајали су делови борбене групе Фишер који су се повукли из Крагујевца: мањи делови 117. ловачке дивизије, 14. СС пука и три батаљона 1. брдске дивизије.
Током последње недеље октобра свакодневно су вршени снажни напади совјетско-југословенских снага на мостобран, што је довело до распламсавања врло оштрих борби. Немачке снаге браниле су се са великом упорношћу, трпећи тешке губитке, које су надокнађивали довођењем појачања. Почев од 23. октобра делове одбране преузимали су делови 7. СС дивизије, који су пристизали пешачким маршем од Јастрепца и Бруса. Одбрана је такође појачавана пристизањем делова 104. ловачке дивизије са Косова, из маршевског поретка Групе армија Е. Са своје стране, штаб Четрнаестог корпуса НОВЈ наредио је 22. октобра 23. дивизији да се укључи у напад на мостобран у области северно од Чачка, у циљу развлачења немачких снага. Њен напад испољио се од 30. октобра.
Упркос снажним нападима и обострано тешким губицима, совјетско-југословенске снаге до почетка новембра нису постигле одлучујући успех. Немачка одбрана издржала је период најтежих искушења, успевши да се упркос драматичним борбама консолидује и стабилизује. Команда Југоистока сматрала је такав развој догађаја својом великом победом.
22.10. почела је битка за Краљево, распламсавајући се из дана у дан, досегавши врхунац руским развијањем према Чачку, чему је могло бити парирано само развлачењем нашег танког фронта, и окончала се око 2.11. ванредно високим губицима непријатеља, јасном победом одбране. Пут преко Краљева остао је у нашим рукама! (Am 22.10. beginnt die Schlacht um Kraljevo, wogt tagelang hin und her, erreicht ihren Höhepunkt mit einem russischen Umfassungsversuch über Cacak, der gerade noch durch rasche Verbreiterung der eigenen dünnen Front pariert werden kann, und endet unter außerordentlich hohen Verlusten für den Feind etwa am 2.11. mit einem klaren Abwehrsieg. Die Straße über Kraljevo ist in eigener Hand geblieben!)
При крају октобра партизани су западно од Чачка успели да направе пробој положаја, који је поново угрозио целу операцију Групе армија Е, али је противнападима свих овде прикупљених делова 117. ловачке, 181. дивизије, а такође и морнаричких јединица, 2. новембра могао бити рашчишћен. (Gegen Ende Oktober gelang westlich Čačak den Partisanen ein Durchbruch der Stellungen, der die gesamte Operation der Heeresgruppe E erneut gefährdete, aber am 2. November durch Gegenangriffe aller hier inzwischen eingeflossenen Teile der 117. Jäg.Div., 181. Div. und auch von Marineeinheiten bereinigt werden konnte.)
3.2 Борбе током новембра
Почетком новембра, Корпусна група Милер успела је да стабилизује одбрану мостобрана. С друге стране, деловање и састав совјетских снага стално су се мењали. Након ослобођења Крагујевца, у резерву је извучена главнина 93. стрељачке дивизије, а у нападу на мостобран учествовао је само један њен пук. До краја октобра, и 113. стрељачка дивизија извучена је из контакта са Немцима. 31. октобра 52. стрељачка дивизија 64. корпуса извучена је и враћена у састав свог корпуса, рати учешћа у форсирању Дунава код Батине. Њене положаје преузела је 223. стрељачка дивизија 68. корпуса. Према оцени генерала Шмит-Рихберга, начелника штаба Групе армија Е, вероватно је присуство веома јаке противваздушне артиљерије у Краљеву заварало штабове Црвене армије у погледу снаге немачких трупа на мостобрану, што их је навело на методичан и опрезан приступ.
Током првих двадесетак дана новембра дошло је до равнотеже снага и релативног примирја на Краљевачком мостобрану. Свакодневно су вођени артиљеријски дуели, уз честе пешадијске испаде са обе стране. Током овог периода снаге НОВЈ стално су појачаване. Главни штаб Србије упутио је на Краљевачки мостобран 25. и 45. дивизију. Од 18. до 22. новембра 25. дивизија уведена је десно од Друге пролетерске, посевши фронт ширине 40 км на главном гребену планине Котленика. 19. новембра је 45. дивизија избила је у рејон северно од Ужица, ширећи фронт притиска.
Извршавајући наређење Врховног штаба од 15. октобра о спречавању пробоја Немаца од Пожеге ка Вишеграду и од Сјенице ка Пријепољу, слабији делови 37. санџачке дивизије протерали су слабије непријатељске делове и посели Ужице, а 22. октобра и Пожегу. Корпусна група Милер у циљу рашчишћавања ове кризе на свом правцу формирала је борбену групу Шрајбер (Schreiber, ојачани оклопни ловачки батаљон 104. дивизије). 4. новембра ова борбена група заузела је Пожегу, а 6. новембра Ужице, што је Команда Југоистока констатовала са задовољством и оптимизмом.
6. новембар 1944. године
Команда Корпуса »Барон ф. Милер«: Борбена група »Шрајбер« заузела је Ужице, које су браниле банде.
8. новембар 1944. године
Развој ситуације код Корпуса »Милер« је добар. После заузимања Ужица, отворен је директан пут за Зворник а тиме и успостављање везе са 68. армијским корпусом, чиме се опипљиво приближава довођење снага за северни бок Команде 2. оклопне армије.
12. новембра Корпусна група Милер преименована је у 34. армијски корпус за специјалну намену, са намером да се, по окончању свог задатка одбране пробијања главнине Групе армија Е, пробије правцем Ужице-Зворник, повеже са корпусном групом Киблер на Сремском фронту, и преузме команду над тим сектором.
Борбена дејства оживљавала су са увођењем свежих јединица НОВЈ. 17. новембра фронт Друге пролетерске дивизије ојачан је слањем свежих батаљона Шесте српске бригаде. У том периоду уведене су у борбу и бригаде 25. дивизије. Делови ове две дивизије извели су од 22. до 26. новембра успешну акцију забацивањем у добину и позадину немачких линија јужно од Краљева. Са ослонцем на Деветнаесту српску, Трећа српска бригада избила је на десну обалу Ибра у рејону Матаруге, и 23. новембра са два батаљона форсирала Ибар. Изнад села Роћевићи ова бригада успела је да прекине немачку колону у покрету. У току 24. новембра дошло је до интервенције немачких снага против батаљона Треће српске, којој је прискачочила у помоћ с десне обале Шеста српска бригада. У овој борби Немци су, према извештају јединица НОВЈ, имали око 200 погинулих, већи број рањених и 23 заробљена војника. Уништена су 2 тенка, 10 камиона и више других возила. Батаљони на левој обали Ибра заузели су Прогорелицу, Богутовац и Дебело брдо. Против овог озбиљног угрожавања комуникација и позадине, Немци су били присиљени да формирају и ангажују две јаче нападне групе.
3.3 Завршна фаза
Крајем новембра 1944, захваљујући одбрани Краљевачког мостобрана, успешно је окончано извлачење главнине Групе армија Е из Македоније и са Косова. Тиме је мостобран изгубио своју сврху, па је отпочела његова планска евакуација. 25. новембра трупе су добиле наређење да отпочну рушење војних, привредних и саобраћајних објеката, а 27. новембра почело је повлачење из Краљева. 29. новембра, прогонећи немачке заштитнице, 1041. пук 223 стрељачке дивизије Црвене армије, Четврта пролетерска и Трећа српска бригада на својим правцима форсирале су Ибар и ослободиле Краљево.
Немци су се повукли из Краљева скоро неопажено, што је велики пропуст јединица дивизије и ЦА. Као једино ублажујуће оправдање би се могла навести неприиремљеност наших јединица за кретање кроз минирану просторију. Немци су обилато искористили минирање са против-пешадијским и прот. тенковским минама.
Пред повлачење, Немци су темељно уништили све што су сматрали да би могло бити од користи НОВЈ.
Немци су плански све рушили: мостове, вагоне, аеродром, возила, итд. Тако је било и у Краљеву. Наишли смо на пустош и рушевине, 600 вагона, 250 возила, сви мостови, све је то било уништено.
Након ослобођења Краљева, 68. корпус Црвене армије пребачен је на Сремски фронт у циљу учествовања у офанзиви 3. децембра. С озиром на задату линију фронта на Дрини коју је требало да изгради и поседне, Корпусна група Милер, односно 34. армијски корпус постепено се, под снажним притиском Четрнаестог корпуса НОВЈ, повлачио из долине Западне Мораве, истовремено осигуравајући тачке на линији напредовања од Ужица према Зворнику. Четрнаести корпус ослободио је 3. децембра Чачак, а 16. децембра Ужице.
4 Оцене о тактици борбе
Према оцени Средоја Урошевића, тадашњег команданта Друге пролетерске дивизије, иницијативу током борби на Краљевачком мостобрану имале су снаге и штабови Црвене армије, док су се снаге НОВЈ приклониле њиховим концепцијама. Делом због прецењивања противника, делом због офанзивних планова на другом сектору који су онемогућивали дуготрајну концентрацију јачих снага, Црвена армија према немачком мостобрану није наступила амбициозно.
68. корпус ЦА … по свему судећи није имао великих амбиција на овом сектору. По концентрацији - распореду својих снага, он је био више дефанзивно оријeнтисан. Његов превасходни задатак био је обезбедити леви бок главнини својих снага. Отуда по једна дивизија на правцима Чачак - Горњи Милановац и Краљево - Крагујевац, са дивизијом у резерви у рејону Топола - Младеновац. Совјетска команда је знала о каквој се немачкој групи на југу ради и тако се и поставила. Читава ова замисао процењује наше снаге, одвојене и оријентисане на поменуту немачку групу као недовољне
Снаге НОВЈ, по Урошевићу, такође су се непотребно приклониле за њих неадекватном облику борбених дејстава Црвене армије.
На тај начин ми смо напустили наш начин ратовања и почели смо да ратујемо као модерно наоружане јединице само без тог наоружања.
Јединице НОВЈ служиле су као помоћне снаге у фронталном ратовању, уместо да се, користећи простор и топографске одлике терена, забацују у дубину немачких положаја, при чему би биле знатно корисније и ефикасније.
положаји од Матарушке Бање па узводно, са обе стране Ибра на десетине километара били су непоседнути. То је био терен као наручен за наше јединице, али њих, слободних, није било.
Исправност овакве концепције сугерише успешно изведен смели напад 22-25. новембра у области Маглича и Богутовца, који је Немце коштао знатних губитака и натерао их на опсежне узвратне мере. Међутим, то је био само изолован случај, а не правило.
Стицајем ових околности, иако је постојала могућност да се пробој Групе армија Е знатно отежа или чак спречи, она није искоришћена, и „немачке трупе су се, скоро некажњене, извукле из нимало завидног положаја".


Клима вантропских пустиња је клима заступљена у сувим суптропским пределима. Карактерише је ниска влажност ваздуха, велико испаравање и мала количина падавина, не више од 200-300 милиметара годишње. Лета су жарка и сува, са температурама до 50 °C, а зиме прохладне са температуром до 20 °C. Клима вантропских пустиња заступљена је у средњој Азији, јужном Казахстану (Кизилкум и Каракум), Монголији (Гоби) и у САД (Мохаве, Долина смрти).


Каштелир-Лабинци (Castellier-Santa Domenica) је општина у Истарској жупанији, Хрватска. До територијалне реорганизације у Хрватској налазила се у саставу бивше велике општине Пореч. Седиште општине је насеље Каштелир.
1 Становништво
На попису становништва 2011. године, општина Каштелир-Лабинци је имала 1.463 становника, од чега у седишту општине - насељу Каштелир 329.


Пјотр Петрович Гарјајев (Пётр Петрович Гаряев; Молотов, 1. фебруар 1942 — 17. новембар 2020) био је руски псеудонаучник, кандидат биолошких наука (1969) и творац псеудонаучне концепције „таласне генетике”. Експерименти П. Гарјајева били су критиковани од стране биолога, који су указали на његово непоштовање научне методологије у спровођењу експеримената и на непознавање основа одговарајућих дисциплина.
Ни експериментални радови ни теоретске конструкције Гарјајева не испуњавају минималне критеријуме научног рада и могу бити од интереса само филозофима науке и психолозима. Идеје Гарјајева о „таласној генетици” активно користе шарлатани који профитирају на људима са озбиљним болестима.
1 Биографија
Како је наведено на његовом сајту „Институт Лингвистичко-Таласне Генетике” („Институт Квантне Генетике”), П. П. Гарјајев је „одбранио докторску дисертацију на МГТУ им. Баумана преко ВМАК-а”. Документ „диплома доктора биолошких наука”, који није издала Виша атестациона комисија Русије (ВАК), већ недржавна организација Виша међуакадемска атестациона комисија (ВМАК), која нема право додељивања научних степена, представља лажну диплому и не даје њеном власнику право да се назива доктором наука.
Насупрот својим тврдњама, Гарјајев никада није радио у „Одељењу теоријских проблема” РАН (ОТП РАН), пошто у РАН-у такав одсек не постоји. Међутим, извесни Е. А. Андријанкин, који нема никакве везе са РАН, представљао се као „директор Одељења теоријских проблема при Председништву РАН”. Такође не постоји „Лабораторија Таласне генетике” у Институту за проблеме управљања РАН, у којој је Гарјајев наводно радио.
П. Гарјајев је активно ширио своје учење преко комерцијалних организација, издавао књиге и чланке, учествовао на конференцијама и у телевизијским емисијама, објављивао на интернет-ресурсима, на пример, убеђујући неизлечиво болесне људе да његове идеје могу да им помогну.
2 Таласна генетика
Гарјајев је аутор псеудоначуне теорије таласне генетике. Према њему, већи део информација се наводно налази у ДНК у облику таласа (при чему аутор у различитим текстовима различито пише о којим тачно таласима је реч — акустичним, оптичким, „торзионим” и другим); ДНК је наводно способна да перципира информације из гласовног говора, укључујући емоције; молекул ДНК је наводно способан да таласним путем пренесе информације (на пример, о својој ћелији) у ласерски зрак или на друге „носаче”, при чему се техника преноса у Гарјајевљевим радовима не открива, а такође наводно може да прими такве информације, што би по његовом мишљењу требало да изазове морфогенетске и физиолошке ефекте, на пример излечење (аналогно симпатичкој магији); након смрти живих бића, почев од ћелије па чак и појединачне ДНК, наводно се током 40 дана задржава њихов фантом, способан да утиче на друга тела и поља; основни експеримент Гарјајева се, према његовим тврдњама, састојао у томе да се спектар расејања ДНК задржавао и након што је ДНК уклоњена из уређаја; дете наводно може носити наследне информације од мушкарца (мужјака) који му није отац, али је био сексуални партнер мајке у прошлости (концепција телегоније).
Главно дело П. Гарјајева на тему „таласне генетике” је књига Таласни геном из 1994. године, најављена као „монографија”, која представља компилацију његових претходних чланака. Научна заједница не признаје Гарјајевљеве радове, јер до сада не постоји ниједан експериментални доказ његових идеја.
До 2010. године постоји само један чланак на тему „таласне генетике” који је рецензиран и објављен у научном часопису на руском језику. У страним рецензираним научним часописима Гарјајевљеви радови на тему „таласне генетике” нису објављивани. Ране публикације П. Гарјајева у совјетским научним рецензираним часописима немају везе са „теоријом таласне генетике”, коју активно развија од 1990-их година. Средином 1990-их П. Гарјајев је објавио радове о проблему стварања ласера на ДНК, који немају директне везе са теоријом „таласне генетике”. Допринос Гарјајева у страним псеудонаучним активностима ограничава се на излагања на конференцијама.
3 Критика
У радовима Гарјајева наилази се на лажне референце на људе и књиге. Између осталог, Гарјајев је међу своје коауторе уписивао:
А. А. Поликарпова (докт. филол. наука, доцент на катедри за руски језик филолошког факултета МГУ, шеф лабораторије). У библиографији за рад Таласна генетика као реалност, Гарјајев се позвао на материјале са конференције QUALICO-94, где се појављују два наводно заједничка излагања Гарјајева, Поликарпова и коаутора. Међутим, међу радовима А. А. Поликарпова нема ниједног који је написан у коауторству са Гарјајевим. За конференцију су поднети сажеци само за једно од два поменута излагања, а Поликарпов није наведен на списку коаутора и уопште је наступао са сопственим одвојеним излагањем.* Л. С. Јагужинског (докт. биол. наука, заслужни професор МГУ, шеф лаб. НИИ ФХБ). У бројним интернет-публикацијама Гарјајев се позивао на рад Гаряев П. П., Кокая А. А., Мухина И. В., Тертышный Г. Г., Товмаш А. В., Леонова-Гаряева Е. А., Ягужинский Л. С., Мулдашев Э. Р. Експериментални таласни имунитет и таласна генетика. Према тврдњи самог Јагужинског, он је наведен као коаутор тог рада без његове сагласности, а Гарјајев није одговорио на Јагужинскијеве захтеве да га уклони из коауторства.
У делима Гарјајева такође се налазе лажне референце на туђе научне радове. На пример, у књизи Таласни геном из 1994. године Гарјајев тврди на страни 131 да је наводно, према уџбенику Гросберга и Хохлова (Гросберг А. Ю. Статистическая физика макромолекул : учебное рук-во. / А. Ю. Гросберг, А. Р. Хохлов. — М.: Наука. Гл. ред. физ.-мат. лит., 1989. — 344 с.), „најчешће примењивани” модел Роуза-Зима, а на страни 153 исте књиге навео је формулу позивајући се на исти уџбеник. У самом уџбенику Гросберга и Хохлова нема ни такве тврдње ни ове формуле. Формула на страни 153 Гарјајевљеве књиге се у стварности не „израчунава у оквиру модела Роуза-Зима”, како се тврди у тексту, и нема никакве везе са динамиком полимера. Осим тога, у тексту књиге постоје математичке грешке, на пример, у формулама бр. 15 и 16 на страни 92 помешани су индекси 1 и 2, променљиве x и t, коефицијенти k и ω. А слово „c” је наведено и у доњем (мало „c” означава брзину светлости) и у горњем регистру (велико „C” означава електричну капацитивност).
Генетичар Леонид Корочкин је приметио:
…у Гарјајевљевим разматрањима нема генетике — ни обичне, ни „таласне”, пошто она не садржи никакве конкретне податке о генима. Нема у њој ничег конкретног и доказаног о финој структури генома и о томе како та структура конкретно ради у случају формирања одређене особине. Зато има напретек псеудонаучних бесмислица: „Знак структура течнокристалних топологија хромозомског континуума као систем трансформације ендогених поља организма, као и зрачења спољашњих у односу на њега, треба да буде шира и да чини неки језички плурализам, својеврстан вишедимензионални семантички простор, својствен сваком генотипу”. Леонид Корочкин. Во власти невежества
На конференцији „Научни часопис у Русији” шеф ВАК М. П. Кирпичников назвао је „очигледним примером псеудонауке” чланак П. П. Гарјајева у часопису Билтен експерименталне биологије и медицине. Научна зајеница је Гарјајевљеве идеје прогласила псеудонаучним и супротним здравом разуму.
4 Антинаграде
Гарјајев је три пута постао полуфиналиста антинаграде „Почасни академик ВРАЛ”, коју организује научно-популарни портал „Антропогенез.ру” — 2016, 2018 и 2019. године.
5 Публикације
5.1 Дисертација
Гаряев П. П. Структура и физико-химические свойства пиоцина R : аутореферат дис. за стицање звања канд. биол. наука / (Моск. гос. ун-т). — М., 1969. — 22 с.
5.2 Чланци у научним часописима који нису повезани са теоријом „таласне генетике”
Гаряев П. П., Латышева Н. Н., Поглазов Б. Ф. Физико-химические свойства и аминокислотный состав пиоцина R и его компонентов. // ДАН СССР. — 1969. — Т. 187. — № 4. — С. 931–934.
Гаряев П. П., Поглазов Б. Ф. Изучение структуры и физико-химических свойств пиоцина. // Биохимия. — 1969. — Т. 34. — Вып. 3. — С. 585–593.
Гаряев П. П., Поглазов Б. Ф., Козлова Л. С. Изучение сферических структур, индуцируемых у Pseudomonas aeruginosa вместе с пиоцином R. // Биохимия. — 1970. — Т. 35. — Вып. 2. — С. 303–311.
Гаряев П. П., Деянова С. А., Петрова Н. Д., Поглазов Б. Ф. Выделение биополимеров из почвы. // Биохимия. — 1971. — Т. 37. — Вып. 5.
Гаряев П. П. Функция и структура бактериоцинов и рапидосом. // Успехи современной биологии. — 1972. — Т. 70. — Вып. 2 (5). — С. 166–181.
Гаряев П. П., Харчук О. А., Поглазов Б. Ф. Исследование денатурации некоторых структурных вирусных белков методом дисперсии оптического вращения. // Биохимия. — 1972. — Т. 37. — Вып. 6. — С. 1210–1214.
Гаряев П. П. Методы выделения органических веществ из почвы применительно к целям экзобиологии. // Изв. АН СССР. — 1972. — Т. 5. — (Сер. биол.)
Гаряев П. П., Владыченский А. С., Деянова С. А., Калошин П. М., Поглазов Б. Ф. Выделение и очистка индивидуальных органических веществ из дерново-подзолистой почвы и вулканического грунта. // Почвоведение. — 1973. — № 4. — С. 134–141.
Харчук О. А., Гаряев П. П., Пустовойт В. И., Поглазов Б. Ф. Исследование структуры белка ВОМ-3,4 методом дисперсии оптического вращения. // ДАН СССР. — 1973. — Т. 211. — № 1. — С. 245–248.
Гаряев П. П., Захаркина Г. А., Вихерт А. М. Уровень эндерпинов в миокарде, надпочечниках и гипоталамусе внезапно умерших людей. // Кардиология. — 1980.— Т. 20. — № 8.— С. 58–61.
Зерщикова Т. А., Гаряев П. П., Хоперская О. А. Модификация мутации периодического альбинизма у шпорцевой лягушки. // ДАН СССР. — 1988. — Т. 298.— № 3.— С. 739–741.
Гаряев П. П., Горелик В. С., Козулин Е. А., Щеглов В. А. Двухфотонно-возбуждаемая люминесценция в твердотельной фазе ДНК. // Квантовая электроника. — 1994. — Т. 21. — № 6. — С. 603–604.
5.3 О теорији таласне генетике
5.3.1 Књиге
Гаряев П. П. Волновой геном. — М: Общественная польза, 1994. — ISBN 5-85617-100-4
Гаряев П. П. Волновой генетический код. — М: Издатцентр, 1997. — ISBN 5-7816-0022-1
Гаряев П. П. Лингвистико-волновой геном : теория и практика.— К.: Институт квантовой генетики, 2009. — ISBN 978-966-16-4822-6
Шипов Г. И., Гаряев П. П. Квантовый геном в понятиях теории физического вакуума. — М.: Концептуал, 2018. — 152 с. — ISBN 978-5-906867-97-1
5.3.2 Чланци и остали материјали
Једина публикација П. Гарјајева са коауторима на тему „таласне генетике” у рецензираном научном часопису са листе ВАК, изазвала је критике међу научницима као „очигледан пример псеудонауке” и „лоше написан, експериментално неписмен чланак”::Гаряев П. П., Кокая А. А., Мухина И. В., Леонова-Гаряева Е. А., Кокая Н. Г. Влияние модулированного биоструктурами электромагнитного излучения на течение аллоксанового сахарного диабета у крыс. // Бюллетень экспериментальной биологии и медицины. — 2007. — т. 143. — № 2. — С. 155.
П. Гарјајев је постављао своје текстове на страници свог сајта „”, који је садржао информације о „теорији таласне генетике” са позиције пропагандисте ове „теорије” (од 2011. године сајт је недоступан, сачуван је у Веб-архиви).
5.3.2.1 Чланци и остале публикације у коауторству
Акимов А. Е., Шипов Г. И., Екшибаров В. А., Гаряев П. П. Вскоре пройдут испытания летающей тарелки // Новине „Чистый мир”, 1996.— № 4.
(Ел № 77-6567. Публ. 12905)
Berezin, A. A., Garyaev P. P., Gorelik V. S., et al. Is it possible to create a laser based on information biomacromolecules? // Laser Physics. — 1996. — Vol. 6. — Issue 6. — P. 1211–1213.
Агальтсов А. М., Гаряев П. П., Горелик В. С., Раматуллаев И. А., Щеглов В. А. Двухфотонно-возбуждаемая люминесценция в генетических структурах. // Квантовая электроника. — 1996. — Т. 23. — № 2. — С. 181–184.
5.4 Публикације истомишљеника
Мулдашев Э. В поисках города богов. — 2004. — В 3-х т. — Т. 3. В объятиях Шамбалы. — ISBN 5-7654-3334-0 Мулдашев спомиње П. Гарјајева као „генијалног руског научника”
Чудинов В. А.*Miller R. A. . // R. A. Miller, I. Miller, B. Webb. — EmergentMind.org. — Korax, 2002.


Удараљке су по грађи најпримитивнији род музичких инструмената. Од прадавних времена па до данас оне су се јављале у различитим облицима и врстама у народној и уметничкој музици. Звук се добија ударом по звучном извору. Удара се руком (тамбурин), разним врстама палица (тимпани, гонг, звона, ксилофон и други), металном шипком (тријангл) или једном површином о другу (чинели, кастањете), ређе помоћу механизма (челеста). Према врсти звука које производ, удараљке се деле на оне које дају звук одређене висине - мелодијске и оне са неодређеном висином тона. Улога удараљки је да подвуку карактеристичан ритам и дају динамичку подлогу и звучну боју целом оркестру.
Искључујући зоомузиколошке инструменте и људски глас, верује се да породица удараљки укључује најстарије музичке инструменте. И поред тога што је веома уобичајен термин за означавање инструмената и њихово повезивање са њиховим свирачима, ударачима, удараљке нису систематска класификациона категорија инструмената, како је то описује научна област органологије. У наставку је приказано да удараљке могу припадати органолошким класама идеофона,<ref>United States. Patent and Trademark Office (1995). '', p.288. U.S. Department of Commerce, Patent and Trademark Office. and . мембранофона, аерофона и кордофона.
Ударачки инструменти се најчешће деле у две класе: удараљке са високим тоном, који производе ноте са препознатљивом тоном, и ударачки инструменте без тона, који производе ноте или звукове у неодређеном тону.
1 Функција
Ударачки инструменти могу свирати не само ритам, већ и мелодију и хармонију.
Удараљке се обично називају „кичма” или „откуцаји срца” музичког ансамбла, често делујући у блиској сарадњи са бас инструментима, када су присутни. У џез и другим ансамблима популарне музике, пијаниста, басиста, бубњар и понекад гитариста се називају ритам секцијом. Већина класичних комада написаних за комплетан оркестар још од времена Хајдна и Моцарта је оркестрирана тако да се нагласак стави на гудаче, дрвене дуваче и лимене дуваче. Међутим, често је укључен бар један пар тимпана, иако ретко свирају непрекидно. Уместо тога, они служе да дају додатне акценте када је то потребно. У 18. и 19. веку, други ударачки инструменти (попут троугла или чинела) коришћени су, опет углавном ретко. Употреба удараљки постала је све чешћа у класичној музици 20. века.
У скоро сваком музичком стилу, удараљке играју кључну улогу. У војним и гусларским оркестрима, ритам бас бубња држи војнике у кораку и редовном брзином, а чинилац је који даје тај оштар, одлучујући тон у складу са мелодијом пука. У класичном џезу, човек скоро одмах помисли на препознатљив ритам хај-хата или рајд чинела. У новијој популарно-музичкој култури, готово је немогуће навести три или четири рок, хип-хоп, реп, фанк или чак соул листе или песме које немају неку врсту ударачког ритма који одржава мелодију у времену.
2 Класификација
Ударачки инструменти се класификују по различитим критеријумима понекад у зависности од њихове конструкције, етничког порекла, функције у оквиру музичке теорије и оркестрације, или њихове релативне преваленције у опште познатом.
Реч percussion потиче од латинског глагола percussio ударати, ударити у музичком смислу и именице percussus, батина. Као именицу у савременом енглеском, Викиречник је описује као судар два тела да би се произвео звук. Термин није јединствен само за музику, већ има примену у медицини и оружју, као у ударачкој капи. Међутим, сматра се да све познате употребе речи percussion деле сличну линију почевши од оригиналног латинског percussus. Дакле, у музичком контексту, назив удараљке је можда првобитно скован да опишу породицу музичких инструмената укључујући бубњеве, звечке, металне плоче или блокове које музичари ударају да би произвели звук.
Хорнбостел-Заксов систем нема секцију високог нивоа за удараљке. Већина ударачких инструмената, како се тај термин обично разуме, класификовани су као идиофони и мембранофони. Међутим, термин удараљке се уместо тога користи на нижим нивоима Хорнбостел-Заксове хијерархије, укључујући и идентификацију инструмената који се ударају било руком, штапом, ударачем или о незвучни предмет, људско тело, тло. Ово је супротно од потреса, који се односи на инструменте са два или више комплементарних звучних делова који ударају један о други и других значења.
3 Удараљке са одређеном висином тона
Овде спадају мелодијске удараљке на којима се може произвести један или више тонова одређене висине. То су тимпани, гонг, челеста, вибрафон, звона, звончићи, ксилофон, и други.
4 Удараљке са неодређеном висином тона
У ову групу спадају бројне и разноврсне удараљке: велики и мали бубањ, тамбурин, чинели, даире, штапићи, триангл, кастањете и други. Како ове удараљке производе звук неодређене висине, то је њихов значај првенствено ритмички, динамички и колористички.
5 Види још
Списак музичких инструмената
Подела музичких инструмената
6 Референце
7 Литература
James Blades, Percussion Instruments and Their History'', (1970).
Shen, Sinyan, Acoustics of Ancient Chinese Bells, Scientific American, 256, 94 (1987).
.