Протеини или беланчевине су природни полипептиди који су изграђени од великог броја аминокиселинских остатака, који су поређани у линеарне ланце и спојени међусобно пептидним везама између угљениковог атома и амино групе две аминокиселине. Секвенца амино киселина у протеину дефинисана је у генима и садржана у генетичком коду. Генетички код одређују 20 „основних“ амино киселина. Протеини могу да делују заједно да би тако лакше достигли одређене функције и зато се везују у стабилне комплексе. Као и сви биолошки макромолекули, као што полисахариди и амино киселине, и протеини улазе у састав живих организама и учествују у свим процесима међу ћелијама. Многи протеини су ензими који каталишу биохемијске реакције и значајни су за метаболизам. Други имају структурне или механичке функције као протеини у цитоскелету, који формирају “кичму” која чини облик ћелије. Значајни су у ћелијском преносу сигнала, адхезији ћелија, имунолошком систему и ћелијском циклусу. Неопходни су у нашој исхрани, јер животиње не могу да синтетишу све амино киселине, и морају неке да узимају из хране. Реч протеин потиче од Грчке речи πρώτα што значи “ најважнији, први ”. Ове молекуле је први описао и именовао Џонс Берцелијус 1838. Први протеин који је издвојен је инсулин од стране Фредерика Сангера, који је добио Нобелову награду за ово откриће 1958. Међу првима су откривени и хемоглобин и миоглобин на основу кристалографије X-зрачења.
1 Биохемија
Протеини су линеарни полимери изграђени од неких од 20 различитих L-α амино киселина. Све амино киселине деле заједничке структурне карактеристике укључујући α-угљеник за који су амино група, COO- група и бочни ланац везани. Само се пролин разликује у бочној структури јер садржи неуобичајен прстен на N-крају амино групе који држи CO-NH половину у фиксној конформацији. Бочни ланац амино киселина, чији су детаљи дати у листу стандардних амино киселина, имају различите хемијске карактеристике које репродукују 3Д структуру. Амино киселине у полипептидном ланцу су повезане пептидним везама. Пептидна веза је сачињена од COO- и [NH3] + групе. Пептидна веза је основа пептидног ланца. Формирање пептидне везе резултује отпуштањем H2O. NCC поновљени низ је “кичма” пептида док са стране стоје бочни ланци (R). Означавање линеарног реда амино киселинских остатака иде од N-терминуса ка C-терминусу. Делимично двогуби карактер пептидне везе узрокује да ланац има само два степена слободе по амино киселинама, тако да се кисеоник из карбонилне групе и амидни водоник налазе у истој равни као и пептидна веза и једино је могућа ротација око CO-Cα и N-Cα. Кисеоник из карбонилне групе и водоник из амидне групе се због стерних интеракција налазе у транс положају који је енергетски најповољнији (транс је у односу на цис стабилнији за 8 KJ/mol). Крај протеина са слободном COO- групом је означен као C-терминус, а крај [NH3] + као N-терминус.
2 Синтеза
Протеини су склопљени од амино киселина чији је распоред записан у генима. Сваки протеин има јединствену амино киселинску секвенцу која је одређена секвенцом нуклеотида у гену, а њу одређује протеин. Генетички код је сет три нуклеотида који се зову кодони. Све три нуклеотидне комбинације су својствене за једну аминокиселину, нпр. AUG је комбинација за метионин. ДНК садржи четири различита нуклеотида, што значи да је број могућих комбинација кодона 64. Гени садржани у ДНК се прво транскрибују у информациону РНК преко (иРНК) пошиљаоца, као што је РНК-полимераза. Након тога иде у рибозоме. У прокариотима иРНК може да се користи као сама или да се веже за рибозоме који је односе из нуклеотида. Еукариоти праве иРНК у ћелијском једру и онда се премештају кроз мембрану једра у цитоплазму где долази до синтезе протеина. Процес синтезе протеина помоћу иРНК се зове транслација. иРНК се убацује у рибозоме и проналази три нуклеотида који јој одговарају. Ензими аминоацил-тРНК синтетаза пуни тРНК са одговарајућим амино киселинама. Протеини се увек синтетишу од N-терминуса до C-терминуса.
2.1 Хемијска синтеза
Кратки протеини могу да буду синтетисани групом метода познатих као “пептидне синтезе”, које се ослањају на технике органске синтезе. Хемијска синтеза је увод у неприродне амино киселине у полипептидним ланцима, као додатак за флуоресценцију амино киселинским спољашњим ланцима. Ове методе су веома корисне у лабораторијама за биохемију и микроћелијску биологију, па генерално није за комерцијалну употребу. Хемијска синтеза је неупотребљива за полипептидне ланце дуже од 300 амино киселина. Протеини се увек синтетишу од N-терминуса до C-терминуса, након хемијских реакција.
3 Структура
Протеини настају формирањем ланаца у чији састав улазе неке од 20 аминокиселина које се називају протеиногеничне или стандардне аминокиселине. Протеини су велики молекули чија маса може достићи и вредности од неколико милиона далтона а структура може обухватити и непротеинске молекуле. У том смислу разликујемо протеине састављене од аминокиселина и тзв. хетеропротеине састављене од чисто протеинског дела који се назива апопротеин и простетичне групе:
Хетеропротеин = апопротеин + простетична група
Оно што протеине чини посебним јесу стадијуми више организације молекула које настају специфичним везивањем ланаца аминокиселина која могу бити:
Примарна
Секундарна
Терцијарна
Квартерна
3.1 Примарна структура
Примарна структура протеина је његова јединствена амино киселинска секвенца и распоред дисулфидних мостова. Број и распоред амино киселина варира од протеина до протеина.
Директна информација о распореду је садржана у генима, а распоред дисулфидних мостова и 3Д структура зависи и од других фактора. И најмања промена у примарној структури може значајно утицати на укупну структуру и функционисање протеина.
3.2 Секундарна структура
Ово је локална конформација полипептидног ланца заснована на водоничним везама. Међутим везе које стабилизују секундарну структуру су: дисулфидни мостови, поларне интеракције, водоничне везе.
Подразумева локалну 3Д структуру, засновану на правилно распоређеним водоничним везама. Основни облици који се подразумевају под секундарном структуром су α-хеликс, β-набрана структура (β-раван) и β-завој. Секундарна структура протеина није непромењива, те су могуће конформационе промене везане за функционисање протеина, промене у околини.
3.3 Терцијарна структура
Ово је укупан облик полипептида, 3Д распоред свих атома у једном полипептиду. Терцијарна структура је заснована на низу различитих интеракција:
Између бочних група и пептидне околине (воде)
Бочних група и бочних група
Бочних група и кичме
Реч је о интеракцијама између делова полипептидног ланца удаљених у примарној структури.
3.4 Квартерна структура
Кватернарна структура је просторни распоред полипептида у протеинима који имају више подјединица. Просторни распоред подјединица у оквиру протеина представља његову кватернарну структуру. Неки аутори говоре и о квинтарној стуктури у случајевима када полипептиди праве комплексе са другим типовима биомолекула (нпр. са РНК у рибозомима). Најчешће су комбинације протеина и РНК или ДНК. Мало се зна о тим типовима везе.
Квартерну структуру протеина срећемо, на пример, код хемоглобина.
4 Подела протеина
Протеини могу бити сврстани у три класе: глобуларни протеини, фибриларни протеини, мембрански протеини.
Скоро сви глобуларни протеини су растворљиви, а многи од њих су и ензими. Према типу секундарне структуре која у њима доминира могу се поделити на:
Антипаралелне α-хеликс протеине
Паралелне или комбиноване β-раван протеине
Антипаралелне β-раван протеине
Мале метало-сулфидима богате протеине
Унутрашњост и спољашњост протеина су добро дефинисане:
остаци неполарних аминокиселина усмерени су готово искључиво ка унутрашњости молекула протеина
наелектрисани остаци поларних амино киселина усмерени су готово искључиво ка површини
ненаелектрисани остаци поларних амино киселина срећу се и у унутрашњости, као и на површини протеина
готово све групе које могу да граде водоничне везе постављене су тако да се те везе оформе
Фибриларни протеини су веома издужени молекули, чија секундарна структура чини доминантан структурни мотив. Најчешће имају структурну или моторну функцију. У њих спадају α и β кератин, фибронектин, колаген, еластин.
Мембрански протеини се деле на интегралне и периферне. Интегрални су чврсто уграђени у мембрану за коју су везани хидрофобним везама. Периферни се лако одвајају од мембране, за коју су најчешће везани преко интегралних протеина, електростатичким интеракцијама и водоничним везама. Део структуре мембранских протеина који је у директном контакту са мембраном, уређен је супротно делу у воденом раствору. Хидрофобне бочне групе и структуре су окренуте према споља, док је језгро релативно поларно. Мембрански протеини нису фиксирани већ им је дозвољено трансверзално кретање, а неким и флип-флоп. Нису распоређени униформно у мембрани, већ постоје делови мембране са више или мање неког протеина. Протеини који граде јонске канале или аквапорини су посебно интересантни, јер део који пролази кроз мембрану мора да буде неполаран ка липидима, а поларан или чак наелектрисан ка унутрашњости канала.
5 Функција
Протеини у зависности од своје грађе, проводе читав низ различитих активности унутар организма. Први и основни задатак протеина је њихова неопходност у процесу раста и развоја. За било који део нашег тела који пролази кроз процес раста или регенерације протеини су неопходни у свакодневници. У зависности од пола и година унос протеина треба кориговати. Протеини учествују практично у свим процесима у једном организму. Протеини су биомолекули са најразноврснијим функцијама:
Структурна (колаген, кератин)
Складишна (албумин, казеин)
Транспортна (хемоглобин)
Каталитичка (ензими)
Контрактилна (миозин)
Одбрамбена (антитела)
Сигнална (инсулин)
Модулациона (ПКА)
Егзотична (ван поделе нпр. лепак-протеини код шкољки)
Протеини замењују изумрле ћелије. Ћелије које траже овакву замену са протеинима су обично: ћелије крви, бубрега, јетре, мишића, косе, ноктију, зуба и кости. Такође протеини су потребни телу како би могао да створи читав низ ензима и хормона и антитела. Протеини граде велике молекуле хемоглобина - материја која преноси кисеоник и омогућава нам одвијање процеса дисања у свим местима у којима се тај процес одвија.
5.1 Ензими
Највећи посао протеина у ћелијама обављају ензими, када се ради о каталитичким реакцијама унутар ћелије. Ензими су катализатори у каталитичким реакцијама. Ензимски ефекти реакција учествују у великом броју метаболитичких и катаболитичких процеса, као што су ДНК пресликавање или пак РНК синтетисање. Неки ензими помажу протеинима да додају или одузму неку хемијску групу у хемијским реакцијама, процес познат као посттранслациона модификација. Познато је око 4000 реакција које каталишу ензими. Активно место је један мали део протеина који је директно укључен у реакцију, остатак служи за регулацију, за друге реакције, за специфичне интеракције (са инхибиторима, кофакторима, мембраном итд).
5.2 Ћелијска комуникација
Неки протеини као што је инсулин, су екстрацелуларни протеини који преносе сигнал из ћелије у којој су се синтетисали до других ћелија.
Алостерна регулација подразумева зависност везивања једног лиганда (молекул кога протеин везује за себе, да би га транспортовао, хемијски обрадио и сл) од везивања другог лиганда, који се означава као модулатор. Ако се ради о истим лигандима (истим молекулима) – хомотропни ефекат, а ако су различити – хетеротропни. Ефекти могу бити позитивни и негативни, у зависности да ли модулатор повећава или смањује афинитет протеина за следећи лиганд.
Антитела су протеини који чувају имунолошки систем човека, тако што се боре против ћелија које желе да га разоре.
Многи лигандни протеини су везани за мале биомолекуле и транспортовање њих до неке друге локације у телу врши се тако што ти протеини морају имати велики афинитет везивања када су њихови лиганди присутни у великим концентрацијама у мети-ткиву. Пример лигандно-везујућих протеина је хемоглобин који транспортује кисеоник свуда по организму.
6 Методе за одређивање структуре протеина
Комбинација X-кристалографије, NMR-а, компјутерских симулација и прорачуна је добитна комбинација у најактуелнијој дисциплини савремене биофизике тј. одређивања структуре протеина. Познатије методе за одређивање функционисања протеина су:
X-кристалографија и 2Д NMR:
X-кристалографија је дала први директан увид у структуру протеина; и данас је незамењива. Проблем је у томе што кристализован протеин није исто што и протеин у раствору и добијена структура је просечна структура протеина. Не даје податке о мобилност и флексибилности протеина. Те податке добијамо NMR-ом. Комбинација X кристалографије, NMR-а и много сати компјутерских симулација и прорачуна је добитна комбинација у најактуелнијој дисциплини савремене биофизике – одређивању структуре/функционисања протеина.# Дифракција: Хигенс-Фреснелов принцип
Јунгова интерференција
Брагов закон
Вон Лауеов услов
Акцелератори
7 Протеини у исхрани
Протеини се налазе у разним врстама прехрамбених намирница. Може се готово рећи да су у већим или мањим количинама заступљени у свој храни осим у рафинираним шећерима и мастима. Храна животињског порекла попут меса, риба, јаја, млека, јогурта и сира добар је извор протеина у квалитативном и квантитативном смислу. Садрже велику количину протеина, али су и извор свих есенцијалних аминокиселина. Многи микроорганизми и биљке могу да биосинтетишу свих 20 аминокиселина, док животиње и човек морају да се подвргну одређеној врсти дијете тј. исхрани. Многи ензими који имају главну функцију у људском организму нису стално присутни и морају се уносити.


Фудбалска репрезентација Мађарске је током 1977. године одиграла петнаест званичних утакмица. Ни у једној години до сада није одиграо толико мечева. Година је почела јужноамеричком турнејом: Перу, Мексико и Аргентина су били противници. Утакмица са Аргентином се памти из два разлога: Лајош Бароти је стоти пут као селектор предводио репрезентацију Мађарске, а противник је први пут видео 16-годишњег младог играча Дијега Марадону како излази на терен.
По завршетку јужноамерике турнеје репрезентација Мађарске је још играла у гостима у Ирану и Шпанији. Занимљивост меча у Аликантеу је да је Ласло Пустаи, који је ушао као замена у 59. минуту, првим додиром лопте постигао гол.
У квалификацијама за Светско првенство репрезентација Мађарске је имала само два противника у Европској групи 9. : Грчку и Совјетски Савез. После групне фазе квалификација су уследиле интерконтиненталне квалификације са Боливијом. После велике победе од 6 : 0 у Будимпешти, репрезентација Мађарске је могла да победи и у Ла Пазу, боливијској престоници која се налази на надморској висини од 3.600 метара.
Савезни селектор националног тима у овом периоду је био:
Лајош Бароти
1 Утакмице
2 Извори и спољашње везе
Rejtő László – Lukács László – Szepesi György: Felejthetetlen 90 percek. Budapest: Sportkiadó. 1977.


Награда „Теодор Павловић” додељује се за најбољу књигу објављену на српском језику и за животно дело.
1 О Награди
Награду су установили и додељивали Црквена општина Драгутиново из Новог Милошева и Матица српска у оквиру манифестације Дани Теодора Павловића 2000. године, а од 2012. Награду додељују Банатски културни центар и Црквена општина Драгутиново из Новог Милошева у сарадњи са Матицом српском.
Од 2000, кад је покренута манифестација Дани Теодора Павловића, до 2010. Награда се додељивала за књижевни и културни рад. Од 2012. Награда се додељује у две категорије: 1) за најбољу књигу из области књижевног, публицистичког, културно-историјског, научног и преводилачког рада, објављену на српском језику и 2) за животно дело истакнутом појединцу за врхунске резултате у одређеној области: науци, уметности, спорту, привреди, пољопривреди, јавном политичком животу.
Жири је од 2012. до 2020. радио у саставу: др Мирјана Брковић, др Срђан Шљукић и Радован Влаховић. Од 2020. ради у саставу: Сава Дамјанов (председник), др Срђан Шљукић и Радован Влаховић.
Награде се додељују у оквиру манифестације Дани Теодора Павловића коју организује Банатски културни центар из Новог Милошева у сарадњи са Матицом српском из Новог Сада, под покровитељством Општине Нови Бечеј и Месне заједнице Ново Милошево. Уручење награда приређује се у Свечаној сали Матице српске или у Банатском културном центру.
2 Добитници
2000 — Летопис Матице српске.* 2001 — Радомир Поповић.* 2002 — Чедомир Попов.* 2003 — Књижевне новине.* 2004 — Српски културни центар „Свети Сава”, Суботица.* 2005 — Мокрин.* 2006 — Издавачка кућа „Orpheus”.* 2007 — Петар В. Крестић.* 2008 — Лазар Мечкић.* 2009 — Драган Раушки.* 2010 — Радован Влаховић, за књижевни рад и прегалаштво.* 2011 — није расписан конкурс
2.1 Награда за најбољу књигу
2012 — Селимир Радуловић, за књигу Под кишом суза с Патмоса.* 2013 — Радивој Шајтинац, за књигу Дилинкуца: Фришке банатске бајке.* 2014 — Василије Крестић, за књигу Срби у Угарској 1790–1918.* 2015 — Владета Јеротић, за књигу Са Богом, мимо Бога, око Бога.* 2016 — Јован Зивлак, за књигу Сабласти поезије.* 2017 — Јохан Лавунди, за двојезичну српско-немачку антологију осам векова српске поезије Од А до Ш/Von A bis Z.* 2018 — Милан Мицић, за књигу Аб ово.* 2019 — Сава Дамјанов, за књигу Also sprach Damjanov.* 2020 — Зоран Ђерић, за књигу Целулоидна књижевност: књижевност и филм.* 2021 — Фрања Петриновић, за књигу Коначни извештаји о равнотежи.* 2022 — Симон Грабовац, за књигу Дубока тишина.* 2023 — Ненад Шапоња, за књигу Психологија гравитације.
2.2 Награда за животно дело
2012 — Ранко Жеравица.* 2013 — Љубомир Којић.* 2014 — Василије Крестић.
2015 — Владета Јеротић.* 2016 — Јован Зивлак.* 2017 — Слободан Којић.* 2018 — Милорад Грујић.* 2019 — Сава Степанов.* 2020 — Ђорђе Кадијевић.* 2021 — Селимир Радуловић.* 2022 — Владимир Пиштало.* 2023 — Бојан Јовановић.
3 Остало
Од 2016. постоји истоимена награда коју додељују Српске недељне новине у Будимпешти за „допринос унапређењу информисања у Србији и расејању”.


Делавер (Delaware), држава је у саставу САД. Има површину од 6.452 km² и 873.092 становника (по попису из 2000). Главни град Делавера је Довер, а највећи град је Вилмингтон. Делавер је америчка држава са најмањим бројем округа. Има их свега три, а то су: Њу Касл, Кент и Сасекс.
1 Географија
Већина површине Делавера лежи на атлантској обалној плочи. На северу граничи се са Пенсилванијом. На истоку је граница са Њу Џерзијем река Делавер и Атлантски океан; на западу и југу граничи се са Мерилендом. Највећи град је Вилмингтон, а глави град је Довер. Једна од највећих војних ваздухопловних база лежи близу Довера.
1.1 Клима
Делавер има преко целе године умерену климу са просечним температурама од 0 - 24 °C и статистичких 208 сунчаних дана. На климу утиче Атлантски океан па је стога преко целе године умерено до влажно време. За време лета температуре досегну до 32 °C; а зими се спусте до -5 °C.
2 Демографија


Читаоница врањска основана је 20. јуна 1879. године по извештају окружног начелника. Већ у првој години постојања ова читаоница имала је 102 члана. Читаоница броји 30 читалачких места.
1 Историјат
Прва читаоница у Врању је настала након годину дана по ослобођењу од Турака. О читаоници је веома мало податако сачувано, тако да је тешко реконструисати њено трајање и рад до краја 19. века. Читаоница је касније преименована у Врањску грађанску касину са читаоницом и књижницом. У 20. веку читаоница се развијала и омогућавала својим суграђанима да прате новине и часописе, да се образују и да присуствују разним културним мманифестацијама, као и да приређују концерте, забаве и заједничке излете.
2 Фонд
Прва читаоница у Врању поседовала је 25 дела у 27 томова. Поседовала је и два портрета и то кнеза и кнегиње у великом формату.
2.1 Периодика
Читаоница је била претплаћена на 24 листа и часописа, како домаћих тако и страних. Примала је 15 домаћих часописа, пет немачких, два бугарска, један турски и један француски.
2.1.1 Домаћа периодика
Глас Црногораца
Застава
Видело
Виенац
Застава
Исток
Јавор
Порота
Обзор
Отаџбина
Сељак
Србске новине
Српска зора
Српски лист
Тежак
2.1.2 Немачка периодика
Humoristische Blater
Über Land und Meer
Kikiriki
Politik
Tagblatt
2.1.3 Бугарска периодика
Восток
Витоша
2.1.4 Турска периодика
Vakit
2.1.5 Француска периодика
Republique franҫaise


Слобода предводи народ (fr, ) је слика из доба романтизма француског уметника Ежена Делакрое, насликана у знак сећања на Јулску револуцију 1830. године, која је збацила краља Шарла X (владао 1824–1830). „Жена из народа” голих груди са фригијском капом, која персонификује концепт и богињу Слободе, у пратњи младог дечака који у свакој руци држи пиштољ, предводи групу различитих људи преко барикаде и тела палих, док у једној руци држи тробојку — заставу Француске револуције, која је након ових догађаја поново постала национална застава Француске — а у другој држи бајонетом опремљену мускету. Лик Слободе се такође сматра симболом Француске и Француске републике, познате као Маријана. Слика се понекад погрешно сматра приказом Француске револуције из 1789.Слобода предводи народ изложена је у Лувру у Паризу.
1 Историја
У време када је Делакроа насликао Слободу предводи народ, већ је био признат као водећа снага романтичарске школе у француском сликарству. Делакроа, рођен у време када је доба просветитељства уступало место идејама и стилу романтизма, одбацио је нагласак на прецизном цртежу који је карактерисао академску уметност његовог времена и уместо тога дао нови значај слободно нанетим бојама.
Делакроа је ово дело насликао у јесен 1830. године. У писму свом брату од 21. октобра, написао је: „Моје лоше расположење нестаје захваљујући напорном раду. Започео сам модеран субјект — барикаду. И ако се нисам борио за своју земљу, барем ћу сликати за њу.” Слика је први пут изложена на званичном Париском салону 1831. године.
2 Симболизам
Делакроа је приказао Слободу и као алегоријску богињу и као снажну жену из народа. Гомила лешева и олупина делује као врста постамента са којег Слобода, босонога и голих груди, излази из платна у простор гледаоца. Фригијска капа коју носи постала је симбол слободе током прве Француске револуције 1789. Слика се сматра прекретницом краја доба просветитељства, јер многи научници крај Француске револуције виде као почетак епохе романтизма.
Борци потичу из мешавине друштвених класа, од буржоазије, представљене младићем са цилиндром, студентом престижне Политехничке школе (fr) који носи традиционални бикорн, до револуционарног градског радника, чији је пример дечак који држи пиштоље. Оно што им је заједничко јесте жестина и одлучност у очима. Осим заставе коју држи Слобода, у даљини се може видети и друга, мања тробојка, како се вијори са кула Нотр Дама.
Идентитет човека са цилиндром је предмет широке дебате. Сугестију да је то био аутопортрет Делакрое одбацили су модерни историчари уметности. Крајем 19. века сугерисано је да је модел био позоришни редитељ Етјен Араго, док су други предлагали будућег кустоса Лувра, Фредерика Вијоа; међутим, о овом питању не постоји чврст консензус.
Неколико фигура је вероватно позајмљено са графике популарног уметника Николе Шарлеа, плодног илустратора за којег је Делакроа веровао да је, више од било кога другог, ухватио особену енергију Парижана.
3 Куповина и излагање
Француска влада је купила слику 1831. године за 3.000 франака са намером да је изложи у престоној сали Луксембуршке палате као подсетник „краљу-грађанину” Лују-Филипу на Јулску револуцију, захваљујући којој је дошао на власт. Овај план није остварен, па је платно неколико месеци висило у музејској галерији палате, пре него што је уклоњено због своје запаљиве политичке поруке. Након Јунског устанка 1832. враћена је уметнику. Према Алберту Бојму: Шанфлери је у августу 1848. написао да је слика била „сакривена на тавану јер је била превише револуционарна”. Иако ју је Министарство унутрашњих послова Луја-Филипа првобитно набавило као гест левици, након устанка на сахрани Ламарка у јуну 1832. године никада више није била јавно изложена из страха да не пружи лош пример. Делакрои је било дозвољено да пошаље слику својој тетки Фелисите на чување. Након што је Друга република успостављена после револуције 1848., слика је накратко изложена те године, а затим током Другог царства на Салону 1855. Недавно успостављена Трећа република коначно је набавила слику 1874. за колекцију Музеја Лувр у Паризу.
Године 1974–75, слика је била централно дело на изложби коју су организовали француска влада, Метрополитенски музеј уметности у Њујорку и Детроитски институт уметности као поклон народу Сједињених Држава поводом двестогодишњице САД. Изложба под називом Француско сликарство 1774–1830: Доба револуције представљала је ретко приказивање Делакроине слике, као и многих других од 148 дела, изван Француске. Изложба је прво приказана у Гран Пале од 16. новембра 1974. до 3. фебруара 1975. Преселила се у Детроит од 5. марта до 4. маја 1975, а затим у Њујорк од 12. јуна до 7. септембра 1975.
Године 1999. превезена је авионом Ербас Белуга из Париза за Токио, преко Бахреина и Калкуте, за око 20 сати. Велико платно, димензија са , било је превелико да стане у Боинг 747. Транспортовано је у вертикалном положају унутар посебног контејнера под притиском, са изотермалном заштитом и уређајем против вибрација.
Године 2012. премештена је у нови музеј Лувр-Ланс у Лансу, Па де Кале, као главно дело у првој групи слика из колекције Лувра које су тамо инсталиране. Дана 7. фебруара 2013. године, слику је вандализовала једна посетитељка у Лансу. Неидентификована 28-годишња жена наводно је написала натпис („AE911”) на слици. Жену су одмах ухапсили чувар и један посетилац. Убрзо након инцидента, управа Лувра и његовог огранка у Па де Калеу објавила је саопштење за штампу у којем се наводи да је „на први поглед натпис површински и да би требало да се лако уклони”. Званичници Лувра су следећег дана објавили да је натпис уклоњен за мање од два сата од стране рестауратора, без оштећења оригиналне боје, и да је дело враћено на излагање истог јутра.
У септембру 2023. године, званичници су уклонили дело са изложбе ради најновије конзервације и рестаурације. У припреми, музеј је слику прво подвргао анализи рендгенским, ултраљубичастим и инфрацрвеним зрацима. Ови прегледи довели су до открића да су многе бриљантне боје слике биле пригушене испод неколико слојева пожутелог лака и прашине. Величина платна приморала је конзерваторе да све радове обављају на лицу места. Рестаурирана слика враћена је на излагање у априлу 2024. Током свог рада, рестауратори су открили неколико ствари скривених испод осам слојева лака и прљавштине. Поред живописних белих облака и облака дима, открили су да хаљина централне фигуре није била у потпуности жута, већ првобитно светлосива са деловима злата. Веровали су да је ова промена настала током радова на рестаурацији завршених 1949. године. Такође су открили чизму у доњем левом углу која се дуги низ година стапала са калдрмом.
4 Наслеђе
Иако Делакроа није био први уметник који је приказао Слободу са фригијском капом, његова слика је можда најпознатија рана верзија фигуре опште познате као Маријана, симбола Француске републике и Француске уопште.
Слика је можда утицала на роман Виктора Игоа из 1862. године, Јадници. Посебно се верује да је лик Гавроша инспирисан фигуром дечака са пиштољима који трчи преко барикаде. Роман описује догађаје Јунског устанка, две године након револуције прослављене на слици, истог устанка који је довео до њеног уклањања из јавности.
Познато је да је артефакт Зекија Фаика Изера из 1933. године за десету годишњицу Републике Турске, На путу револуције, инспирисан Делакроом, што је и сам уметник признао. Слика симболизује улогу жена у Турској револуцији, на сличан начин као што то чини са Маријаном.
Слика је инспирисала дело Слобода осветљава свет Фредерика Огиста Бартолдија, познато као Кип слободе у Њујорку, које је поклоњено Сједињеним Државама од стране Француске пола века након што је Слобода предводи народ насликана. Кип, који у руци држи бакљу, заузима стабилнији, непомичнији став од жене на слици. Гравирана верзија дела слике, заједно са приказом Делакрое, налазила се на новчаници од 100 франака од 1978. до 1995. године. Слика је имала утицај на класичну музику. Џорџ Антејл је своју Симфонију бр. 6 назвао Према Делакрои и изјавио да је дело инспирисано Слободом предводи народ. Слику је Роберт Балах прилагодио како би обележио борбу Ирске за независност на ирској поштанској маркици 1979. године, на стогодишњицу рођења Патрика Пирса, а слика је коришћена за омот албума бенда Coldplay из 2008. године Viva la Vida or Death and All His Friends, са речима Viva La Vida исписаним белом бојом. Ригоберта Бандини се позива на слику у рефрену своје песме из 2021. године Ay mamá. Омот књиге из 2010. Enough is Enough: How to Build a New Republic (Доста је било: Како изградити нову републику) аутора Финтана О'Тула референцира слику, али са Кетлин Ни Хулихан која држи ирску тробојку у Даблину, док лидери три главне политичке странке тог времена (Брајан Кауен, Енда Кени и Ејмон Гилмор) леже на земљи.
Током епизоде од 20. октобра 2011. у серији BBC Radio 4 In Our Time, водитељ Мелвин Браг водио је панел дискусију о слици.Слобода предводи народ појавила се у 11. епизоди („EDGELORD – Revolution of the 14-Year-Olds”) Нетфликсове анимиране серије Ghost in the Shell: SAC 2045.
Слика је приказана у Винћенцу, јужнокорејској ТВ серији из 2021. године са Сонг Џунг-кијем у главној улози, у 7. епизоди. Такође је наведена као утицај за тематске боје тамилског филма из 2023. Maaveeran.
Фотографија Аеда Абу Амра коју је снимио Мустафа Хасона током протеста на граници Газе 2018–2019. 22. октобра 2018. године, неки су сматрали персонификацијом Слободе која предводи народ.
Уметничко дело се истакнуто појављује у филму Џон Вик 4 из 2023. године, где се главни антагониста види како стоји испред слике у Лувру, који је за потребе снимања сцена био затворен за јавност.
Глумци су рекреирали слику током церемоније отварања Олимпијских игара 2024. у Консјержерију. Током рекреације, пратила их је француска верзија песме „Do You Hear The People Sing?” из мјузикла Јадници.


Ом је СИ изведена јединица електричног отпора (изведена од ампера и вата). Симбол је грчко велико слово омега (Ω). Ом је добио име по Георгу Ому, немачком физичару који је открио везу између напона и јачине струје, изражену у Омовом закону.
По дефиницији из Омовог закона, справа има отпор од једног ома ако напон од једног волта изазива струју од једног ампера да тече (R = V/I). Исто тако, справа која троши један ват снаге са једним ампером струје која тече кроз ту справу има отпор од једног ома (R = P/I2).
Мера у омима је реципрочна мери у сименсима, СИ јединици електричне проводности. Реципрочна вредност ома се такође зове мо, од ома написаног уназад.
Комплексна количина импедансе је генерализација отпора. Њен реални део је отпор, а имагинарни реактанса. Ради правилности, импеданса, отпор и реактанса имају јединицу ом.
Ом се од 1990. године одржава интернационално помоћу квантног Хол ефекта, где се користи конвенцијом утврђена вредност за фон Клицингову константу установљену на осамнаестој Генералној конференцији тежина и мера као
R{K-90} = 25812,807 Ω.
1 Дефиниција
Ом се дефинише као електрични отпор између две тачке проводника када је константна разлика потенцијала од једног волта, примењена на ове тачке, производи у проводнику струју од једног ампера, при чему проводник није седиште ниједне електромоторне силе.:
у којој се појављују следеће јединице: волт (V), ампер (A), сименс (S), ват (W), секунда (s), фарад (F), хенри (H), џул (Ј), кулон (C), килограм (kg) и метар (m).
Након редефинисања основних јединица СИ из 2019. године, у којој су ампер и килограм редефинисани у смислу основних константи, на ом утиче веома мало скалирање у мерењу.
У многим случајевима отпор проводника је приближно константан унутар одређеног опсега напона, температура и других параметара. Они се називају линеарним отпорницима. У другим случајевима отпор варира, као на пример у случају термистора, који показује снажну зависност његовог отпора од температуре.
У енглеском језику самогласник јединица са префиксом kiloohm и megaohm се обично изоставља, производећи kilohm и megohm.
2 Историја
Брзи успон електротехнологије у последњој половини 19. века створио је захтев за рационалним, кохерентним, доследним и међународним системом јединица за електричне величине. Телеграфистима и другим раним корисницима електричне енергије у 19. веку је била потребна практична стандардна јединица мере за отпор. Отпор се често изражавао као вишекратник отпора стандардне дужине телеграфских жица; различите агенције су користиле различите основе за стандард, тако да јединице нису биле лако заменљиве. Тако дефинисане електричне јединице нису биле кохерентан систем са јединицама за енергију, масу, дужину и време, што је захтевало да се фактори конверзије користе у прорачунима који повезују енергију или снагу са отпором.
Предложени су различити стандарди артефаката као дефиниција јединице отпора. Године 1860. Вернер Сименс (1816–1892) објавио је предлог за поновљив стандард отпорности у Погендорфовом Аналима физеке и хемије. Он је предложио стуб од чисте живе, пресека једног квадратног милиметра, дужине један метар: Сименсова јединица живе. Међутим, ова јединица није била кохерентна са другим јединицама. Један од предлога је био да се осмисли јединица заснована на живином стубу која би била кохерентна – заправо да се прилагоди дужина како би отпор био један ом. Нису сви корисници јединица имали ресурсе за извођење метролошких експеримената са потребном прецизношћу, тако да су били потребни радни стандарди који су појмовно засновани на физичкој дефиницији.
Године 1861, Латимер Кларк (1822–1898) и сер Чарлс Брајт (1832–1888) представили су рад на састанку Британске асоцијације за унапређење науке у коме су предложили да се успоставе стандарди за електричне јединице и предложили називе за ове јединице изведене из имена еминентних филозофа, 'Ома', 'Фарада' и 'Волте'. BAAS је 1861. именовао комисију укључујући Максвела и Томсона да извештава о стандардима електричног отпора. Њихови циљеви су били да осмисле јединицу погодне величине, као део комплетног система за електрична мерења, кохерентну са јединицама за енергију, стабилну, поновљиву и засновану на француском метричком систему. У трећем извештају комитета, 1864, јединица отпора се помиње као „јединица Б.А., или Омад“. До 1867. јединица се називала једноставно ом.
B.A. ом је требало да буде 109 ЦГС јединица, али је због грешке у прорачунима дефиниција била за 1,3% премала. Грешка је била значајна за припрему радних стандарда.
Дана 21. септембра 1881, Congrès internationale des électriciens (међународна конференција електричара) дефинисала је практичну јединицу ома за отпор, на основу CGS јединица, користећи живин стуб од 1 квадратних mm у пресеку, приближно 104,9 cm дужине на 0 °C, слично апарату који је предложио Сименс.
Законски ом, поновљиви стандард, дефинисан је на међународној конференцији електричара у Паризу 1884. године као отпор живиног стуба одређене тежине и дужине 106 cm; ово је била компромисна вредност између Б.А. јединице (еквивалентно 104,7 cm), Сименсове јединице (100 cm по дефиницији) и ЦГС јединице. Иако се назива „правним“, овај стандард није усвојен ни у једном националном законодавству. „Међународни“ ом је препоручен једногласном резолуцијом на Међународном конгресу електротехнике 1893. у Чикагу. Јединица је заснована на ому једнаком 109 јединица отпора Ц.Г.С. система електромагнетних јединица. Међународни ом је представљен отпором који се нуди непроменљивој електричној струји у стубу живе константне површине попречног пресека дужине 106,3 cm, масе 14,4521 грама и 0 °C. Ова дефиниција је постала основа за правну дефиницију ома у неколико земаља. Ову дефиницију су 1908. године усвојили научни представници неколико земаља на Међународној конференцији о електричним јединицама и стандардима у Лондону. Стандард живиног стуба је одржан до Генералне конференције за тегове и мере 1948. године, на којој је ом редефинисан у апсолутним терминима уместо као стандард артефакта.


Јован Целеп (Челеби) Комнин (грчки: Ἰωάννης Κομνηνὸς Τζελέπης) је био син севастократора Исака Комнина и зет иконијског султана Месуда.
1 Биографија
Јован је био син Исака Комнина, сина византијског цара Алексија I Комнина (1081-1118). Мајка му се звала Ирена. Отац му је око 1130. године подигао побуну против свог брата Јована II Комнина. Јован Челеби је учествовао у побуни те је, заједно са оцем, протеран на двор данишменског емира Газија. Јован II је помиловао Исака 1138. године, али је Јован Челеби већ следеће године поново пребегао Турцима. Године 1140. поражен је приликом опсаде Неоцезареје. Јован је прешао у ислам и добио надимак Челеби (по турској покрајини). Оженио је ћерку Месуда I. Јован Челеби је био предак османског султана Мехмеда II Освајача.


Мајами хералд (The Miami Herald) јесте дневни лист у власништву Компаније Маклетчи са седиштем дистрикту Омни у Мајамију. Основан је 1903. године и највећи је дневни лист у јужној Флориди. Углавном се дистрибуише у областима Мајами-Дејд, Брауард и Монро, али и на Карибима и у Латинској Америци. Лист је добио 20 Пулицерових награда..


Чарлс Хенри Хауел (Charles Henry Howell, 1824 ― 22. јун 1905) је био главни архитекта психијатријске болнице у Енглеској током већег дела викторијанског доба и партнер архитектонске фирме Хауел и Брукс.
1 Каријера
Рођен је 1824. године. Пројектовао је азил у Бродгејту, близу Беверлија (1868—1871), Молсфорду, близу Волингфорда (1868—1870. и 1877), Бруквуду, близу Вокинга (1862—1867), Кејн Хилу близу Колсдона (1883) и Мидлсброу (1893—1898).
Био је консултант архитекта Комисије за психијатријску болницу и геометар јавних зграда за округ Сари од 1860. до 1893. године.
Између 1886. и 1897. је био проценитељ седам великих конкурса за пројектовање азила, када су изабрани углавном пројекти истих аутора што је изазвало сумње да су нове идеје биле занемарене.
Пројектовао је Христову цркву у Шамли Грину, Сари (1864), цркву Светог Лоренса у Сил Чарту, Кенту (1867–68), брдо Светог Леонарда у Виндзору (1875), Рибсден, близу Багшота (1876) и зграду округа Сари. Био је члан Краљевског института британских архитеката. Преминуо је 22. јуна 1905. у Линвуду.


Изградња (часопис Удружења инжењера грађевинарства, геотехнике, архитектуре и урбаниста “Изградња”) (Construction (Journal of of the Association of Civil Engineers, Geotechnical Engineers, Architects and Town Planers „Izgradnja“) је научни часопис који излази од 1947. године.
1 О часопису
Одлука о оснивању часописа Изградња донета је 1946. године, а прва свеска часописа појавила се као двоброј “Грађевинског билтена” за септембар и октобар 1947. године, чији су издавачи били: Министарство грађевина Народне Републике Србије. Од 1954. године издавање часописа преузима друштво грађевинских инжењера и техничара Народне Републике Србије, којима се 1958. године придружује и Друштво архитеката НР Србије, а њима се 1985. године придружују још два издавача и то Друштво за механику тла и фундирање СР Србије и Удружење урбаниста СР Србије. Године 2011. формира се Удружење инжењера грађевинарства, геотехнике, архитектуре и урбаниста “Изградња” које преузима издавање часописа “Изградња” и данас је Удружење једини издавач “Изградње”.
Године 1949. са бројем 1-2 часопис “Грађевински билтен” мења назив у “Изградња”, и овај назив часописа траје и данас. Наш часопис је обухватио целокупно грађевинарство и постао југословенски часопис, а са распадом Југославије постао је водећи национални часопис.
1.1 Периодичност излажења
Од свог оснивања, до данас, часопис Изградња се публикује са 12 бројева годишње, али у две, три или четири свеске, зависно од финансијских средстава. Последњих десетак година, тачније од 2011. године, часопис излази двомесечно.
2 Уредници
Први главни и одговорни уредник часописа Изградња био је арх. Милутин Максимовић (1947-1948), након кога су до 2011. године главни и одговорни уредници били инж. Жива Ђорђевић (1948-1952), инж. Радојица Јауковић (1953-1956), инж. Живојин Хиба (1956-1957), Аксентије Марковић (1958-1976), проф. др Крешимир Мартинковић (1977-1984), проф. Александар Флашар (1985-2000), и арх. Бранко Бојовић (2001-2011) у звању в.д. главног и одговорног уредника све до оснивања Удружења инжењера грађевинарства, геотехнике, архитектуре и урбаниста “Изградња”.
Након оснивања Удружења инжењера грађевинарства, геотехнике, архитектуре и урбаниста “Изградња”, арх. Бранко Бојовић је 2011. изабран за главног и одговорног уредника и данас врши ту функцију.
Уређивачки одбор часописа чине еминентни стручњаци из различитих области грађевинарства, геотехнике, архитектуре и урбанизма.
3 Теме
Часопис “Изградња” покрива тематску област из архитектуре, грађевинарства, геотехнике, урбанизма.
3.1 Типови радова
Типови радова који се публикују у часопису су у категорији:
Оригинални научни радови који нису претходно публиковани;
Пленарна предавања и/или индивидуални радови представљени на конференцијама, под условом да нису публиковани у зборницима радова;
Прегледни радови;
Претходна саопштења;
Стручни радови;
Прикази књига и монографских издања;
Вести и саопштења из области грађевинарства у ширем смислу.
4 Аутори прилога
За часопис пишу еминентни стручњаци из области архитектуре, урбанизма, геотехнике и грађевинарства, из земље, региона и иностранства.
5 Електронски облик часописа
Часопис “Изградња” се публикује у штампаном облику, при чему постоји архива свих бројева у дигиталном облику, а у плану је да у наредном периоду отпочне издавање и у електронском облику.


Марција (Marcia) је кћи претора Квинта Марција Рекса и сестра Квинта Марција Рекса (конзула 118. године пре н. е.). Она је бака Гаја Јулија Цезара.
Потиче из породице Марција. Њен отац је изградио аквадукт Аква Марција у Рим у периоду од 144. до 140. године пре н. е.
Марција се удала за Гај Јулије Цезар II и са њим је имала сина Секста Јулија Цезара III. Имали су и кћерку Јулија Цезарис, супругу Гаја Марија, као и другог сина, Гаја Јулија Цезара III, претора, ожењеног Аурелијом Кота и били су родитељи Гаја Јулија Цезара, римског диктатора.


Огњен Костић (Београд, 24. мај 1983), познатији као Струка, српски је репер и правник.
1 Биографија
Музиком је почео да се бави 2000. године, са 17 година. Име Струка је изабрао јер је у њој све сажето, вештина, умеће и знање. На почетку каријере био је члан два музичка бенда „Бетон лига” и „Supa House”. Ове групе су се распале, па је постао соло репер. Од 2002. до 2006. године је био члан издавачке куће Басивити. За њу је 2004. године издао албум Ипак се обрће. Учествовао је као предгрупа на наступу 50 цента у Београдској арени 2006. године. Затим је, 2007. године основао издавачку кућу Групна терапија, за коју је исте године издао свој други албум Музика из подрума. У марту 2008. године издао је Ко те шаље?, у коме учествују и други извођачи. Затим је, са Драганом Дадом Николићем издао дуетски албум 2009. године, који је знатно учврстио позицију Групне терапије на хип хоп сцени. Почетком 2010. године, у сарадњи са Луд-им, изашао је албум Монопол са 13 песама, а такође је издао и микс албум Либераче Микстејп (Liberace mixtape). У мају исте године изашао је његов трећи соло албум Сви пси иду у рај, који је прошао веома запажено. Струкин микс албум под називом Ноћи Бугија, као прво издање са Басивити дигитал, издат је 2012. године. Албум је доступан за слободно преузимање. Садржи укупно 16 песама, међу којима су неке старе, а има и нових композиција. На албуму се налази доста домаћих и страних гостију. Године 2012. изашао је ЕП Опет ту са осам песама, са новим и старим композицијама. Следећи Струкин албум, издат 2015. године, носи назив Тотална контрола. Струка је све до данас остао члан Групне терапије у коју спадају и Луд-и, Боне и Дада. У његовим композицијама гостују групе V.I.P., Бвана, Бдат Џутим, Марчело, Шорти, Севен, Juice, Север и други. Двапут је учествовао на музичком фестивалу Егзит.
До 2019. године углавном је избацивао песме у сарадњи са другим извођачима, када је избацио нови ЕП под називом Опет се обрће 2019 са 5 нових песама.
Дипломирао је 27. јануара 2011. на Правном факултету.
Дана 1. марта 2024. године објавио је сингл Плус један.
2 Дискографија
2.1 Албуми
Ипак се обрће (2004)
Музика из подрума (2007)
Ко те шаље (2008)
Јебени белци (2009)
Монопол (2010)
Сви пси иду у рај (2010)
Тотална контрола (2015)
2.2 ЕП-ови
Опет ту (2013)
Последњи Мохиканац (2016)
Опет се обрће (2019)
2.3 Микстејпови
Liberace mixtape (2010)
Ноћи бугија (2012)


Chilonatalus tumidifrons је сисар из реда слепих мишева и породице Natalidae.
1 Распрострањење
Бахамска острва су једино познато природно станиште врсте.
2 Станиште
Врста Chilonatalus tumidifrons има станиште на копну.
3 Угроженост
Ова врста је на нижем степену опасности од изумирања, и сматра се скоро угроженим таксоном.
3.1 Популациони тренд
Популација ове врсте се смањује, судећи по расположивим подацима.


Бриџет Џоунс: На ивици разума (Bridget Jones: The Edge of Reason) британска је романтична комедија из 2004. у режији Бибан Кидрон. Темељи се на истоименом роману ауторке Хелен Филдинг из 1999. Наставак је филма Дневник Бриџет Џоунс (2001). Главне улоге тумаче Рене Зелвегер, Хју Грант и Колин Ферт.
Премијера је приказана 28. октобра 2004. у Сиднеју. Упркос углавном негативним рецензијама критичара, остварио је комерцијални успех зарадивши преко 265 милиона долара у односу на буџет од 40—50 милиона долара. Зелвегер је била номинована за Златни глобус за најбољу главну глумицу у играном филму (мјузикл или комедија).
Наставак, Беба Бриџет Џоунс, приказан је 2016.
==
Бриџет Џоунс је искрена, природна, спонтана, пуна духа и топлине, животне радости, осим када упада у краткотрајне депресије. Међутим, њена веза са Марком је упала у проблеме. Осим шокантног сазнања да он гласа за конзервативце, Бриџет мора да се носи и са заносном Ребеком која је бацила око на Марка, а и Данијелом Кливером, који се изненада поновно појављује. На све то, успева да себи приреди најгоре путовање у животу. Следи читав низ ситуација на ивици памети: скакање падобраном, скијање, пут у Тајланд, дрога, затвор, туча, добронамерни, али лоши савети пријатеља, досадни захтеви родитеља.
==
Рене Зелвегер
Бриџет Џоунс
Хју Грант
Данијел Кливер
Колин Ферт
Марк Дарси
Џим Бродбент
Колин Џоунс
Џема Џоунс
Памела Џоунс
Џасинда Барет
Ребека Гилис


Јеонпјеонг је острво у Жутом мору који политички припада Јужној Кореји. Удаљен је 80 км од јужнокорејског града Инчона и око 12 км јужно од севернокорејске територије.
Са 7,01 км² највеће је острво у истоименом архипелагу и има популацију од 1176 становника који се углавном баве риболовом.
Јеонпјеонг лежи близу имагинарне границе између Северне и Јужне Кореје на тзв. Северној лимит линији (Northern Limit Line) која је 1953. постављена од Уједињених нација, и која није призната од стране Северне Кореје. На острву је распоређено 1.000 војника, јужнокорејске војске. Због свог положаја, острво је у протекла три наврата (1999. и 2002) било жариште сукоба између Северне и Јужно Корејске морнарице, а 23. новембра 2010, у најжешћем сукобу од прекида Корејског рата погинуле су 2 особе, а рањено их је 18 када је острво бомбардовано од стране Северне Кореје.


Кесег (Kőszeg, Güns, Kiseg, прек. Küseg, Kiseg) је град у Мађарској. Кесег је значајан град у оквиру жупаније Ваш.
Град има 12.021 становника према подацима из 2008. године.
Кесег је пре свега познат по изузетно добро очуваном градском језгру средњовековног карактера, захваљујући чему је град важно туристичко одредиште у Мађарској.
1 Положај
Град Кесег се налази у крајње западном делу Мађарске, на граници са Аустријом. Од престонице Будимпеште град је удаљен 250 km западно.
Кесег се налази у западном делу Панонске низије, на првом побрђу Алпа, који се издижу у суседној Аустрији.
2 Партнерски градови
Фајхинген ан дер Енц
Алтеа
Бад Кецтинг
Белађо
Bundoran
Гранвил
Холстебро
Houffalize
Meerssen
Niederanven
Превеза
Sesimbra
Sherborne
Karkkila
Окселесунд
Јуденбург
Хојна
Сигулда
Сушице
Тјури
Звољен
Пријенај
Marsaskala
Сирет
Agros
Шкофја Лока
Трјавна
Сењ
Њитранске Хрнчјаровце
Велетри
Медлинг
Офенбах на Мајни
3 Галерија


Латински термин praetorium — или prœtorium или pretorium — првобитно је означавао генералски шатор унутар римске кастре, кастелума или кампа. Изведен је из имена једног од главних римских магистрата, претора. Praetor (латински, "вођа") био је првобитно назив највишег државног службеника у римској Републици, али је касније постао положај непосредно испод звања конзула.
Општи ратни савет се састајао у оквиру овог шатора, стичући административно и правно значење које је пренето у Византијско царство, где је праиорион био резиденција градског гувернера. Термин се такође користи за седиште цара и друге велике стамбене зграде или палате. Назив би се такође користило за идентификацију преторијанског логора и преторских војника стационираних у Риму. Телохранитељ генерала познат је као кохорс преторије, од којих је развијена Преторијанска гарда, царских телохранитеља.


Тихомир "Поп" Асановић (рођен 16. новембра 1948.) је хрватски џез-рок и фјужн клавијатуриста, оргуљаш и композитор.
Асановић је клавијатуриста који је седамдесетих и почетком осамдесетих свирао у разним југословенским музичким поставама и са њима гостовао широм света. На турнеји са Бошком Петровићем у Источном Берлину 1973. године, проглашен је за четвртог најбољег џез оргуљаша у Европи.
1 Каријера
Асановић је средњу музичку школу завршио у Скопљу. Са 16 година почиње да наступа са великим плесним оркестром РТВ Скопље. Када је имао 18 година, преселио се у Немачку, где је једну годину наступао са групом Montenegro Five, а затим се придружио бенду The Generals и са њима на турнеји по Швајцарској, где се бенду придружио и Јанез Бончина. Године 1971. враћа се у домовину са групом The Generals, где бенд наступа на Adriatic Show, који је организовао Владимир Михаљек-Миха .
Истовремено је са Бошком Петровићем свирао на разним џез фестивалима. На основу концерата на којима је наступао проглашен је четвртим најбољим џез оргуљашом у Европи од стране часописа Jazz Podium. Крајем 1971. бенд The Generals се распао. Исте године Асановић се придружио бенду Time, који је имао још чланова Даду Топића, Ратка Дивјака, Ведрана Божића, Мариа Маврина и Бранета Ламберта Живковића . Бенд је одмах почео са радом и 1972. године изашао је њихов први албум Time. По објављивању овог албума Јанез Бончина је позвао Асановића у новоосновани бенд Септембер, чији су остали чланови Петар Угрин, Чарли Новак, Брацо Доблекар и Ратко Дивјак; који је такође напустио бенд Тиме. У међувремену је настала Југословенска поп Селекција, чији су сви чланови били велики инструменталисти са простора бивше СФР Југославије. Са Југословенском поп Селекцијом Асановић је извео песму Берлин на Светском фестивалу омладине и студената у Источном Берлину 1973. године, за коју је добио награду. Песма је објављена на компилацијском албуму фестивала. Године 1975. на иницијативу Ђорђа Новковића излази једини албум Југословенске поп Селекције под називом Слатка Лола.
Асановић је 1973. године наступао на концертима са ЈУ групом и Смаком. Године 1974. снимио је соло албум Мајко Земљо, на којем су певали Јосипа Лисац, Нада Жгур, Доца Маролт, Дадо Топић и Јанез Бончина. На инструментима су свирали Драги Јелић (гитара), Марио Маврин (бас), Ратко Дивјак (бубњеви), Петар Угрин (труба), Брацо Доблекар (конге), Станко Арнолд (труба) и други водећи загребачки музичари. Уз Асановића, аутори песама били су Јанез Бончина, Дадо Топић и Миљенко Прохаска. Продато је око 200.000 - 250.000 примерака овог албума. Године 1976. Асановић је снимио свој други соло албум под називом Поп за који је написао песме са Дадом Топићем. На овом албуму певали су Зденка Ковачичек и Јанез Бончина.
Са групом Септембер, Асановић је снимио два албума и три сингла. Са бендом је био на турнејама по Совјетском Савезу, Сједињеним Државама, Куби и Источној Немачкој. Бенд је снимио други албум Домовина моја на турнеји по Сједињеним Државама, која је трајала 7 месеци. Бенд се распао 1979.
После дуже паузе вратио се музичком послу 2018. године са албумом „Повратак првој љубави“. На албуму се такође појављује израелски џез уметник Амир Гвирцман на песмама Express Novi Sad и Лудо момче Македонче.
Асановић је у јавности створио имиџ инструменталисте који је редовно свирао са џез музичарима или гостовао по Совјетском Савезу као члан разних бендова, међу којима је био и бенд Про арте. Након тога се удаљио од музичке сцене и фокусирао се на посао отварањем продавнице музичких инструмената.
2 Дискографија
2.1 Соло
Мајко Земљо (1974)
поп (1976)
2.2 Са бендом Септембер
Лудуј с нама (1976)
Задња авантура (1976)
BOOM '76 (компилација, 1976)
Прле упецо рибу (1977)
Рандеву с музиком (компилација, 1977)
Домовина моја (1979)
2.3 Са бендом Југословенска Поп Селекција
Слатка Лола (1975)


Википедија (Wikipedia) јесте енциклопедијски пројекат слободног садржаја на интернету који развијају добровољци помоћу софтвера Медијавики. Чланке на Википедији може мењати свако с приступом интернету, што је и слоган овог веб-сајта.
Пројекат је почео 15. јануара 2001. године као подршка Нупедији, енциклопедији коју су писали стручњаци. Сада њоме руководи непрофитна Задужбина Викимедија. Википедија тренутно има више од милиона чланака на 319 пројеката, од чега је више од милиона на верзији писаној енглеским језиком те преко .000 чланака на српском језику. Википедијине чланке заједнички пишу добровољци широм света, а велику већину чланака може да уређује свако ко има приступ интернету. Како је популарност Википедије константно расла од њеног почетка, она се сада налази међу 5 најпосећенијих сајтова на свету.
Успех Википедије је покренуо и неколико других сестринских пројеката (Википодаци, Викиновости, Викикњиге, Викиречник, Викицитат, Викиврсте и др.). Често се доводи у питање поузданост података објављених на Википедији. Сада је већ уобичајено цитирање Википедије у средствима масовног информисања као и у академским круговима. Некада се то чини уз критику, а некада уз похвалу за слободно умножавање, честе измене, покривеност различитости... Сарадници се охрабрују да се придржавају политике „неутралне тачке гледишта”, под којом се подразумева писање без пристрасности, представљајући гледишта већине и свих значајних мањина подједнако. Статус Википедије као референце за рад је ипак упитан јер њена отворена природа омогућава вандализме те нетачности, недоследности и лош квалитет. Такође, критикују је због систематских грешака, давања предности консензусу уместо научном ауторитету, као и недостатка стручњака у поређењу са традиционалним енциклопедијама. Међутим, разноврсност и детаљност њених чланака, као и свакодневно обнављање, чине је корисним референтним извором за милионе људи.
Википедија има 319 језичких издања, од чега је 308 тренутно активних односно свакодневно се унапређују. Од тог броја, 18 има преко 1.000.000 чланака. (подаци од марта 2021. године) Себуанско издање Википедије има преко милиона чланака, те је рангирано на другу позицију после енглеске Википедије, док је на трећем месту шведска Википедија са преко милиона написаних чланака. Четврто и пето место заузимају Википедија на немачком и Википедија на француском језику са преко односно преко милиона чланака, редом.
Википедија на српском језику тренутно се са налази на 21. месту, а сваког месеца има око 500—1.500 статистички активних корисника. Википедија на каталонском језику заузима 20. место са око чланака. На 22. месту налази се Википедија на индонежанском језику са око написаних чланака.
1 Историја
1.1 Претече
Замисао да се све знање света скупи на једном месту датира из античког доба. Може се видети у старој Библиотеци код Александрије, или код Пергамона. Модерна идеја штампане енциклопедије се први пут појављује мало пре Дени Дидроа и енциклопедија осамнаестог века.
Замисао да се при формирању енциклопедије користи аутоматизована машинерија се може пратити до Херберта Џорџа Велса и његове књиге World Brain (1937) и Ваневара Буша и његовог чланка As we may think (1945), у којем он износи визију Мемекса (Memex) заснованог на микрофилму. Важан допринос на овом путу је и пројекат Ксанаду (Xanadu) Теда Нелсона из 1960. године као и идеје које је у свом говору 1959. изнео амерички физичар Ричард Фајнман.
Идеја за енциклопедију која није само штампана је до појаве Интернета била сматрана фантазијом. Међутим, тренутно постоје многе енциклопедије на мрежи, а Википедија је тренутно (вероватно) највећа од њих. Изумитељ и заговарач слободног софтвера, Ричард Сталман (Richard Stallman) је 1999. изразио корисност „Слободне универзалне енциклопедије и ресурса знања” и његова организација „Задужбина за слободан софтвер” (Free Software Foundation) позива кориснике да посећују и доприносе Википедији.
1.2 Настанак
Википедија је настала као допунски пројекат за Нупедију, слободну мрежну енциклопедију на енглеском језику, коју су писали експерти. Нупедија је основана 9. марта 2000. као власништво Бомиса, интернет портала за претрагу и оглашавање. Главни људи Нупедије су били Џими Вејлс, главни уредник Бомиса, и Лари Сангер, главни уредник Нупедије и касније Википедије. Садржај Нупедије је у почетку био лиценциран под Нупедијином лиценцом за слободни садржај, али је прешла на ГНУ лиценцу за слободну документацију пре оснивања Википедије на наговор Ричарда Сталмана.
Историја Википедија почела је 2. јануара 2001. у Сан Дијегу у Калифорнији, у разговору између два стара пријатеља Ларија Сангера и програмера Бена Ковица. Ковиц је током вечере објаснио Сангеру идеју викија, који је одмах схватио да би вики формат одлично пристајао енциклопедији. Сангер је потом наговорио шефа Нупедије да направи Вики од Нупедије, и прва верзија је била постављена уживо 10. јануара. Међутим, многи корисници Нупедије нису хтели да Нупедија буде Вики, па је тако 15. јануара на својој сопственој страници www.wikipedia.org настала „Википедија”. Од почетка јој расте популарност, делујући позитивно на стварање других пројеката од општег интереса. Од уредника се тражи да одржавају одређени ниво „неутралности” при сажимању истакнутих гледишта, без одређивања објективности истине.
Многи су брзо сазнали за Википедију и пројекат је растао изванредним темпом. 12. фебруара 2001. Википедија је већ 12. фебруара 2001. имала 1.000 чланака, а 7. септембра 2001. 10.000 чланака. Од тада, Википедија на енглеском језику расте све брже и брже. Ускоро су јој се придружиле међународне Википедије на језицима попут кинеског, немачког, француског, италијанског, руског итд.
У марту 2006. Википедија је имала преко 1.000.000 чланака, а у децембру 2008. преко 12 милиона чланака. Тренутно, број чланака на свим језичким издањима је већи од  милиона.
2 Главне карактеристике
Постоје три главне карактеристике пројекта Википедије, које заједно уређују њену улогу на интернету.
Када се говори о вишејезичким Википедијама, важно је напоменути да не постоје националне Википедије. Из тог разлога не постоји ни аустријска ни аустралијска ни британска Википедија, него Википедије на немачком и енглеском језику.
2.1 Уређивање
За разлику од традиционалних енциклопедија, Википедија користи отворени вики модел. Осим чланака који су често мета вандала, свако може да уређује анонимно или као регистровани корисник. Изузетак је једино Википедија не енглеском језику на којој анонимни корисници не могу да започињу нове чланке. Чланке не поседују њихови творци, нити било који други уредници или неки признати ауторитет. Садржај чланака код спорних тема се одређује консензусом.
Када се направе измене на чланку, оне не пролазе кроз провере од стране других уредника и оне одмах постају видљиве, без обзира да ли садрже неку грешку или су чисте бесмислице. Иако се ове грешке пре или касније пронађу, неколико википедија (нпр. немачка, руска и мађарска) користи систем „стабилних верзија” чланака, које омогућавају читаоцима чланке који су прошли кроз неки степен провере. Чланци који су често били мета вандала (нпр. чланак о Џорџу Бушу на енглеској Википедији) су били годинама делимично или потпуно закључани тако да су их само уредници са администраторским правима могли уређивати. Од јуна 2010. неке википедије су укинуле оваква строга ограничења, и уместо њих увели нови систем „измена у току”. За разлику од стабилних верзија, овај систем се примењује само на чланке који су честа мета вандала и ратова измена, а измене мора да потврди афирмисан уредник википедије пре њиховог објављивања.
Уредници, без обзира да ли су регистровани или не, могу да користе могућности које им пружа софтвер који покреће Википедију. „Историја” странице која је везана за сваки чланак бележи сваку претходну измену и уредника који ју је направио, мада се измене са клеветничким садржајем, правним претњама и кршењем ауторских права могу накнадно уклонити. Ова могућност олакшава поређење старих и нове верзије чланака, поништавање промена које неки уредник сматра непожељним или да се врати изгубљени садржај. „Странице за разговор” које су такође придодате сваком чланку се користе за координацију рада више корисника. Редовни корисници често одржавају своје спискове надгледања странице које су им интересантне, тако да могу да прате све скорашње измене на тим чланцима. Рачунарски програми који се називају интернет ботови се нашироко користе за уклањање вандализама чим се начине, да се исправе честе правописне и граматичке грешке или да се направе масовни уноси чланака користећи доступне статистичке податке.
Чланци на Википедији су организовани на три начина према: степену своје написаности, теми и нивоу приступа потребном за уређивање. Најбоље написано чланци се називају „изабрани чланци” и они се се показују на главној страни Википедије. Википројекти су места за координацију рада на некој теми. Википедија такође користи Приручнике стила, који одређују на пример да се у првој реченици сваког чланка, наслов чланка мора написати масним словима, итд.
2.2 Правила и закони који утичу на садржај
Из правних разлога, садржај Википедије подлеже законима (нарочито закону о ауторским правима) Флориде, где се налазе сервери Википедије. Поред тога, википедијски уреднички принципи су сједињени у пет стубова википедије, а бројна правила и смернице су смишљене да ваљано обликују садржај. Чак су и ова правила написана у облику викија, а уредници Википедије пишу и исправљају та правила и смернице и примењују их брисањем чланака, њиховим обележавањем шаблонима или мењајући делове чланка који не испуњавају услове. Правила на википедијама, које нису на енглеском језику, су се изродила превођењем правила са Википедије на енглеском језику и у некој мери се разликују од узора.
Према правилима Википедије, сваки унос који је вредан Википедије мора бити о теми која је енциклопедијска, а не речничка или попут речника. Та тема такође треба да задовољи Википедијине стандарде о значају, што обично значи да је тема значајно покривена у поузданим секундарним изворима као што су књиге, академски часописи и масовни медији који су независни од теме чланка. Даље, Википедија мора да представи само знање које је већ доказано и признато. Другим речима, она не сме да представи, на пример, нове информације и или оригинална истраживања. Нека тврдња која ће вероватно бити оспорена захтева неки поуздан извор. Међу уредницима Википедије ова се често формулише као „проверљивост, а не истина” да се изрази да су читаоци, а не енциклопедија, једини одговорни за проверавање истинитости чланака и формирање сопственог става. Коначно, Википедија мора бити непристрасна. Сва мишљења и гледишта, ако се могу прописати спољашњим изворима, морају уживати прикладни удео у чланку. Ово правило је познато као „неутрална тачка гледишта”.
Википедија има много метода за превазилажење расправа. „Писање, поништавање, расправа” циклуси се понекад дешавају; у њему један корисник допише нешто, други то поништи, а проблем се расправља на страници за разговор чланка. Да би се постигао шири консензус у оквиру заједнице, проблеми се могу расправљати на Трговима, посебним страницама намењених дискусијама, или тражењем коментара од искуснијих уредника који нису умешани у евентуални сукоб око уређивања. Неке википедије имају посебне необавезујуће странице где уредници могу да пријаве нељубазне, некултурне или на други начин проблематичне кориснике.
Даље, постоје специјалне странице за централизовану расправу о неким расправама, попут да ли би требало да се неки чланак обрише или не. Неке википедије користе посредовање између сукобљених страна, мада га неки уредници сматрају неефикасним. Коначно, неке википедије имају арбитражни комитет као последње место за решавање сукоба када сви други начини не дају резултате. Арбитражни комитет не суди о тачности садржаја чланака, иако је понекад приморан да спроведе политику о неутралној тачки гледишта. Статистичка анализа је указала да одлуке о решавању сукоба игноришу садржај сукоба између уредника и да се оне уместо тога фокусирају на понашање корисника, тако да арбитражни комитет не ради много на решавању сукоба и измиривању сукобљених страна, колико на одстрањивању проблематичних корисника и позивању потенцијално продуктивних уредника да се врате учествовању на овом пројекту. Решења које арбитражни комитет користи су забрана корисницима даљи рад на Википедији, забрана писања на некој теми и чланку и/или допуштање даљег рада уз услов да уредник не прекрши поново неко правило Википедије. Потпуне забране рада на Википедији су углавном ограничене на случајеве лажног представљања (у које спада злонамерно коришћење више налога) и антидруштвеног понашања. Упозорења се чешће дају за прекршаје приликом уређивања и непоштовања консензуса, а ређе за антидруштвено понашање.
2.3 Лиценцирање садржаја
Сав текст на Википедији је био покривен ГНУ лиценцом за слободну документацију (ГЛСД), копилефт лиценцом која је дозвољавала дистрибуцију, креирање изведених радова и комерцијалну употребу садржаја док његови аутори задржавају ауторско право на својим радом. У јуну 2009. године Википедија је прешла на Кријејтив комонс Ауторство-Делити под истим условима, јер је ГЛСД, који је у почетку био намењен софтверским приручницима, није био погодан за мрежне научне радове и јер те две лиценце нису биле компатибилне. Као одговор на захтев Задужбине Викимедија, Задужбина за слободни софтвер је објавила нову верзију ГЛСД лиценце која је специјално састављена да омогући Википедији да лиценцу свог садржаја промени на CC-BY-SA.
Руковање мултимедијалним фајловима (на пример сликама) се разликује међу језичким издањима. Нека језичка издања, као што је Википедија на енглеском језику, дозвољавају употребу неслободних слика под доктрином поштене употребе, док су се неке википедије изјасниле против тога. Ово је делимично због разлика у законима о ауторским правима међу државама, јер на пример у јапанском закону о ауторски правима не постоји доктрина поштене употребе. Фајлови који су објављени под слободним лиценцама (CC-BY-SA, ГЛСД, јавно власништво) се могу делити између језичких издања преко Викимедијине оставе, још једног Викимедијиног пројекта.
2.4 Коришћење садржаја
Пошто се садржај Википедије дели под слободном лиценцом, свако може да је даље дистрибуира без плаћања финансијске накнаде, у складу са CC-BY-SA лиценцом. Садржај Википедије се објављује на многе начине и на интернету и ван њега. Постоји на хиљаде мирор сајтова који поново објављују садржаје са Википедије; два најпознатија, која такође укључују садржај и из других образовних извора, су Reference.com и Answers.com. Још један пример је Wapedia, која је приказивала садржај Википедије у формату погодном за мобилне телефоне пре него што је сама Википедија исто то урадила. Неки интернет претраживачи такође приказују садржај Википедије међу резултатима претраге; примери су Bing.com и Duck Duck Go.
Неки викији, од којих су најпознатији Enciclopedia Libre и Citizendium, су почели као рачве Википедијиног садржаја. Сајт Dbpedia је пројекат који извлачи податке из инфокутија и категорија са енглеске Википедије и чини их доступним у претраживом семантичком формату RDF. Расправљало се о могућности да Википедија извози сопствене податке у семантички формат, преко Semantic MediaWiki екстензије. Такав извоз података би помогао Википедији да поново употреби сопствене податке, између чланака на истом језичком издању Википедије и између википедија на различитим језицима.
Збирке википедијских чланака су такође објављене на оптичким дисковима.
2.5 Вандализам
Велики проблем Википедије је вандализам, који доносе разни вандали. Они често праве бесмислене и увредљиве измене на слободним Википедијиним чланцима. Отворена природа модела уређивања је главна тема већина критика Википедије. Због тога, читалац никад не може бити сигуран да неки чланак није компромитован уношењем нетачних података или уклањањем најважнијих информација.
Најмање неколицина корисника (ако не стотине или више у неким случајевима) генерално дневно прати измене на одређеним чланцима. Вандализам на чланцима обично не траје дуже од неколико минута у зависности од броја корисника на одређеној Википедији. Очигледне вандализме је лако уклонити из Википедијиних чланака, јер се претходне верзије чланака чувају. У пракси, средње време потребно да се пронађе и исправи вандализам је врло кратко, обично пар минута, али у једном широком извештаваном инциденту лажне информације о умешаности у атентат на Џона Кенедија убачене су у биографију америчког политичара Џона Сигенталера и остале су непримећене четири месеца. Починилац овог инцидента, који је унео нетачну информацију као нерегистрован уредник, је на крају пронађен праћењем његове ИП адресе. Ово је изазвало промену Википедијиних правила, и утицало је посебно на пооштравања услова проверљивости код биографија живих особа.
Отворена структура Википедије је чини лаком метом за интернет тролове, спамере и оне који заговарају неку агенду. Уочено је да неке организације (на пример Сајентолошка црква) и политичари (нпр. чланови америчког Представничког дома) додају информације у чланке, а Мајкрософт је понудио финансијски подстицај за рад на одређеним чланцима. У августу 2007. веб-сајт WikiScanner је почео да прати изворе измена на Википедији од стране анонимних уредника. Програм је открио да су многе такве измене извршиле компаније и владине агенције мењајући садржај у чланцима који се односе на њих, њихово особље и њихов рад.
Википедија се од напада брани на више начина и техника. У ово спадају корисници који патролирају измене, ботови који су пажљиво програмирани да откривају нападе и да их решавају аутоматски или полуаутоматски, филтере који упозоравају уреднике да праве непожељне измене, блокирање прављење веза ка одређеним веб-сајтовима, блокирање измена са одређеног налога, ИП адресе или опсега адреса. На странице које су под честим нападима, може се применити полу-заштита да је само афирмисани корисници могу уређивати или у крајњем најосетљивијем случају, потпуна заштита да само администратори могу да мењају странице. Такве заштите се користе ретко, обично за кратак временски период у ком се верује да ће нападач наставити са нападима.
3 Политике и принципи
Корисници Википедије, који се називају википедисти, држе се неколико једноставних принципа:
Корисници Википедије настоје да сви чланци буду непристрасни. Ово не значи да чланке треба писати само једним објективним начином и да постоји одређено „стање непристрасности”, него значи да треба сва различита мишљења о некој теми представити објективно и сразмерно.
Постоји неколико конвенција око именовања чланака. Кад постоји неколико различитих имена за једну тему, предност има име које је учесталије.
Википедисти употребљавају странице за разговор о некој теми, а не страницу самог чланка, да би одлучили како изменити чланак.
Постоји неколико врста садржаја који су непожељни на Википедији, јер у ствари нису енциклопедијски чланци. На пример, чланци на Википедији нису дефиниције из речника нити су складишта за читаве текстове књига, докумената, чланака, говора и сл. За ту врсту садржаја постоје сродни пројекти (детаљније под секцијом „Сродни пројекти”, испод).
Некад постоје противречна правила и конвенције. Кад дође до таквог случаја, заједница корисника Википедије одлучује о сваком случају засебно.
4 Корисници
Википедију уређују многи википедисти. Не постоји ни један „главни корисник” или шеф. Оснивачи Википедије су Џими Вејлс и Лари Сангер.
5 Софтвер и хардвер
Првобитни софтвер Википедије је UseModWiki, који је написао Килфорд Едамс (Прва фаза). Почетком 2002. године, Википедија је почела употребљавати PHP вики мотор који је, користећи базу података MySQL, додао много нових могућности и био направљен искључиво за пројекат Википедије. Направио га је Магнус Менски, и познат је као Друга фаза.
Недуго након што је Друга фаза била у употреби, појавили су се велики проблеми. Википедија је постала толико спора да је било скоро немогуће изменити чланак. Ли Дењел Крокер је потом написао потпуно нов софтвер. Ова нова верзија је била велики напредак, и постала је стандард Википедије у јулу 2002. године. и још увек се употребљава. Трећа фаза се зове МедијаВики, и употребљавају је и многи други вики пројекти.
Пред крај 2003. године поново су се појавиле тешкоће у раду Википедије. Разлог проблема је загушење једног јединог Википедијиног сервера. Проблеми су превазиђени пошто је у јуну 2004. године Фондација Викимедија набавила девет сервера, тренутно смештених на Флориди. У саставу нове конфигурације је један сервер за базу података и четири веб-сервера који сви раде на оперативном систему Fedora.
6 Језичка издања
Тренутно постоји 319 језичких издања Википедије; од тога, енглеска, себуанска, шведска, немачка, француска, холандска, руска, италијанска, шпанска, пољска, варај-варај, вијетнамска, јапанска, египатска арапска, кинеска, арапска, украјинска и португалска Википедија (18 укупно) имају милион или више чланака, 52 Википедије ≥ 100.000 чланака, 81 има ≥ 10.000 чланака, 121 има ≥ 1.000 чланака, 36 има ≥ 100 чланака, 0 има ≥ 10 чланака, 9 има 1—9 чланака, док 2 Википедије имају 0 чланака (осим Главне стране). (подаци од марта 2021. године) Највише чланака већ дуго има енглеска Википедија (више од ).
Пошто је Википедија заснована на мрежи и тако је доступна по целом свету, сарадници Википедије на истом језику могу да користе различите дијалекте (нпр. Википедија на српском језику, екавица и ијекавица) или да долазе из разних земаља (као што је случај са Википедијом на енглеском језику). Ове разлике могу да доведу до мањих сукоба због правописних разлика или тачке гледишта. Иако различита језичка издања поштују глобалне политике као што је „неутрална тачка гледишта”, оне се разликују по неким деловима политике и деловању, а најпознатија разлика је у томе да ли слике које нису слободно лиценциране могу да се користе уз тврдњу о поштеној употреби.
Википедија је описана као „покушај да се створи и дистрибуира слободна енциклопедија у најбољем могућем квалитету свакој особи на њеном матерњем језику”. Иако свако језичко издање Википедије функционише мање или више независно, учињени су неки покушаји да се оне све надгледају. Они се делом координишу путем Метавикија, координационог пројекта Задужбине Викимедија посвећеног одржавању свих њених пројеката (Википедије и других). На пример, Метавики пружа важне статистике на свим издањима Википедије и одржава списак чланака које би свака Википедија требало да има. На списку се налази основни садржај подељен по темама: биографија, историја, географија, друштво, култура, наука, наука, технологија, храна и математика. Што се тиче осталих чланака, није редак случај да чланци јако повезани са неким језиком и да немају свој одговарајући чланак на другом језичком издању Википедије. На пример, чланци о неким малим местима у Србији и Црној Гори су се дуго могли пронаћи само на српској Википедији.
Корисници са довољним знањем страног језика се охрабрују да сами преводе чланке; аутоматско превођење текста је изричито забрањено. Преведени чланци представљају мањи део укупних чланака на многим википедијама. Чланци доступни на више од једног језика могу да пруже међувики везе, обично са леве стране, које воде до одговарајућих чланака на другим издањима Википедије. Слике и мултимедијални фајлови се деле свим језичким издањима преко Викимедијине оставе. Поред превођења, неки вишејезички напори су реализовани захваљујући вишејезичкој координацији.
7 Преузимање комплетне базе података
Пошто је Википедија слободна енциклопедија чији је садржај одређен ГНУ-овом Лиценцом слободне документације, било ко у било које време може да преузме „скоро текућу” верзију комплетне Википедије. За детаље посетите страницу о преузимању комплетне Википедије на енглеском језику.
8 Сродни пројекти
Википедија има много сродних пројеката, то су Википедијини сестрински пројекти.
9 Награде
9.1 2004
Арс електроника — у категорији „Дигиталне заједнице”
Веби — у секцији „Заједница”
9.2 Академске студије
()
. (Originally published in )
9.3 Књиге
(See book review by Baker, as listed hereafter.)
(Substantial criticisms of Wikipedia and other web 2.0 projects.)
За слушање:
The NPR interview with A. Keen, Weekend Edition Saturday, 16. 6. 2007.
9.4 Рецензије у књигама и други чланци
. The New York Review of Books, 20. 3. 2008. (Book rev. of The Missing Manual, by John Broughton, as listed previously.)
Crovitz, L. Gordon. (Originally published in Wall Street Journal online – 6. 4. 2009.)
Postrel, Virginia, , Pacific Standard magazine, November/December 2014 issue.
9.4.1 Ресурси за учење
Wikiversity list of learning resources. (Includes related courses, Web-based seminars, slides, lecture notes, text books, quizzes, glossaries, etc.)
, Ideas, with Paul Kennedy, CBC Radio One, originally broadcast January 15, 2014. Webpage includes a link to the archived audio program. The radio documentary discusses Wikipedia's history, development and its place within the broader scope of the trend to democratized knowledge. It also includes interviews with several key Wikipedia staff and contributors, including Kat Walsh and Sue Gardner (audio, 53:58, Flash).
9.4.2 Остало из медија
, MIT Technology Review, 22. 10. 2013
(март 2015), Capital* (март 2016), Motherboard* . . 4. 2016. (+video)


Синтетички елемент је један од 24 позната хемијска елемента који се не јављају природно на Земљи: створени су људском манипулацијом фундаменталних честица у нуклеарном реактору, акцелератору честица или експлозијом атомске бомбе; стога се називају "синтетичким", "вештачким" или "уметним". Синтетички елементи су они са атомским бројевима 95–118, као што је приказано љубичастом бојом на пратећој периодној табели: ова 24 елемента су први пут створена између 1944. и 2010. године. Механизам за стварање синтетичког елемента је присиљавање додатних протона на језгро елемента са атомским бројем мањим од 95. Сви синтетички елементи су нестабилни, али се распадају великом брзином: њихов полуживот се креће од неколико стотина микросекунди до милиона година.
Још пет елемената који су створени вештачки су строго говорећи нису синтетички јер је касније откривено да постоје у природи у траговима: 43 Tc, 61 Pm, 85 At, 93 Np и 94 Pu. Међутим, понекад се ионако означавају као синтетички. Први, технецијум ( симбол Тц), створен је 1937. Плутонијум (симбол Пу, атомски број 94), први пут синтетизован 1940. године, је још један такав елемент. То је елемент са највећим бројем протона (и еквивалентним атомским бројем) који се јавља у природи, али то чини у тако малим количинама да га је много практичније синтетизовати. Плутонијум је првенствено познат по употреби у атомским бомбама и нуклеарним реакторима.
Ниједан елемент са атомским бројем већим од 99 нема никакву употребу изван научних истраживања, пошто имају изузетно кратак период полураспада, па стога никада нису произведени у великим количинама.
1 Својства
Сви елементи са атомским бројем већим од 94 присутни у формирању Земље око 4,6 пре билиона година су се довољно брзо распали на лакше елементе да су се сви атоми ових елемената који су могли постојати када је Земља формирана одавно распали. Атоми синтетичких елемената који су сада присутни на Земљи су производ атомских бомби или експеримената који укључују нуклеарне реакторе или акцелераторе честица, путем нуклеарне фузије или апсорпције неутрона .
Атомска маса за природне елементе заснива се на пондерисаном просечном обиљу природних изотопа који се јављају у Земљиној кори и атмосфери . За синтетичке елементе, изотоп зависи од начина синтезе, тако да концепт природног обиља изотопа нема никаквог значења. Због тога је за синтетичке елементе укупан број нуклеона ( протони плус неутрони) најстабилнијег изотопа, односно изотопа са најдужим полуживотом — наведен у заградама као атомска маса.
2 Историја
2.1 Технецијум
Први елемент који је синтетизован, а не откривен у природи, био је технецијум 1937. године . Ово откриће је попунило празнину у периодичној табели, а чињеница да нема стабилних изотопа објашњава његово одсуство на Земљи. Најдуговечнији изотоп технецијума, 97Tc, има време полураспада од 4,21 милион година, тако да од формирања Земље није настао технецијум. Само ситни трагови технецијума се природно јављају у Земљиној кори - као продукт спонтане фисије од 238U или хватањем неутрона у молибдену - али технецијум је природно присутан у звездама црвених џинова.
2.2 Куријум
Први чисто синтетички елемент који је направљен био је куријум, који су 1944. синтетизовали Глен Т. Сиборг, Ралф А. Џејмс и Алберт Ђорсо бомбардовањем плутонијума алфа честицама.
2.3 Осам других
Убрзо је уследила синтеза америцијума, беркелијума и калифорнијума . Ајнштајнијум и фермијум које је открио тим научника предвођен Алберт Ђорсо 1952. док је проучавао састав радиоактивних остатака од детонације прве водоничне бомбе. Направљени изотопи су били ајнштајнијум-253, са полуживотом од 20,5 дана; и фермијум-255, са полуживотом око 20 сати. Уследили су Менделевијум, Нобелијум и Лоренцијум .
2.4 Рутерфордијум и дубнијум
Током врхунца Хладног рата, тимови из Совјетског Савеза и Сједињених Држава су независно креирали рутерфордијум и дубнијум. Именовање и заслуге за синтезу ових елемената остали су нерешени дуги низ година, али је ИУПАЦ / ИУПАП на крају признао заједничку заслугу 1992. године. Године 1997. ИУПАЦ је одлучио да дубнијуму да његово садашње име у част града Дубне у којем је радио руски тим пошто су имена која су изабрала Американци већ коришћена за многе постојеће синтетичке елементе, док је назив рутерфордијум (који је изабрао амерички тим) прихваћен за елемент 104.
2.5 Последњих тринаест
У међувремену, амерички тим је створио сиборгијум, а следећих шест елемената креирао је немачки тим: бохријум, хасијум, мејтнеријум, дармштадијум, рентгенијум и коперникијум . Елемент 113, нихонијум, креирао је јапански тим; последњих пет познатих елемената, флеровијум, московијум, ливерморијум, тенесин и оганесон, створени су руско-америчком сарадњом и довршавају седми ред периодног система.
3 Списак синтетичких елемената
Следећи елементи се не јављају природно на Земљи. Сви су трансуранијумски елементи и имају атомске бројеве од 95 и више.
!Име елемента
! Хемијски Симбол
! Атомски Број
! Прва дефинитивна синтеза
Америцијум
Am
95
1944. године
Киријум
Cm
96
1944. године
Берклијум
Bk
97
1949. године
Калифорнијум
Уп
98
1950. године
Ајнштајнијум
Ес
99
1952. године
фермијум
Фм
100
1952. године
Мендељевијум
Доктор медицине
101
1955. године
Нобелијум
Не
102
1966
Лоренцијум
Лр
103
1961. године
Радерфордијум
Рф
104
1966 (СССР), 1969 (САД) *
Дубнијум
Дб
105
1968 (СССР), 1970 (САД) *
Сиборгијум
Сг
106
1974. године
Боријум
Бх
107
1981
Хасијум
Хс
108
1984
Мајтнеријум
Мт
109
1982
Дармштатијум
Дс
110
1994
Рендгенијум
Рг
111
1994
Коперницијум
Цн
112
1996
Нихонијум
Нх
113
2003–4
Флеровијум
Фл
114
1999
Московијум
Мц
115
2003
Ливерморијум
Лв
116
2000
Тенесин
Тс
117
2010
Оганесон
Ог
118
2002
Заједнички кредит за откриће.
4 Елементи који се обично производе синтезом
Сви елементи са атомским бројевима од 1 до 94 јављају се природно барем у траговима, али следећи елементи се често производе синтезом. Технетијум, прометијум, астатин, нептунијум и плутонијум откривени су синтезом пре него што су пронађени у природи.
!Име елемента
! ХемијскиСимбол
! Атомски Број
! Прво дефинитивно откриће
! Откриће у природи
тецхнетиум
Tc
43
1937. године
1962. године
Прометхиум
Pm
61
1945. године
1965. године
Полонијум
Po
84
1898
Астатин
At
85
1940. године
1943. године
Франциум
Fr
87
1939. године
Ацтиниум
Ac
89
1902. године
Протактинијум
Pa
91
1913. године
Нептунијум
Np
93
1940. године
1952. године
Плутонијум
Pu
94
1940. године
1941–2


Banka Ekonomike Sh. A. је предузеће за банкарске и финансијске услуге са седиштем у Приштини.
1 Историја
Дозволу за рад добила је 28. маја 2001, док је са радом почела у јуну исте године. Једна је од првих банака на Косову и Метохији која је отворена после рата на Косову и Метохији, основана од стране приватних инвеститора.
Главни акционар банке је албански предузетник и бивши председник Републике Косово Бехђет Пацоли са 34,83 одсто акција, а следи Immobiliare RED са 28,56 одсто акција, односно предузеће у ком више чланова породице Пацоли има акције.


Становојске планине су планински масив у источном Сибиру у Русији дуг око 700 km, широк 100 до 180 km. Највиши врх је 3.072 m
Састоји се од неколико паралелних планинских ланаца грађених од кристаластих шкриљаца, гнајса и гранита. Пружа се од долине средњег тока реке Оленке на западу до изворишног подручја реке Учур (басен Алдана) на истоку. Саставни су део развођа између слива Северног леденог океана и Тихог океана. Водени токови припадају сливу Лене и Амура. До висине од око 1.300 метара покривене су листопадном и четинарском шумом. Познате су по златоносној и железној руди и угљу.


Енџиникс (Nginx) је веб сервер, а може служити још и као реверзни прокси сервер, прокси сервер за IMAP, POP3 и SMTP протокол.
Написао га је Игор Сисоев, који је почео рад са њим 2004. године, када му је био потребан сервер за компанију за коју је тада радио. Основао је, 2011. године, властиту компанију која се бави развојем Енџинекса и продаје подршку и пакете Енџинекс Плус.
1 Популарност
Према истраживању Netcraft, анкетирањем веб-сервера новембра 2016. године пронађено је да је Nginx други најчешће коришћени веб-сервер на свим 'активним' сајтовима (18,22% анкетираних сајтова) и за најважнијих милион пословних веб-сајтова (27,83% испитаних веб-сајтова). Према W3Techs, искористили су га 37,7% од првих милион веб-сајтова, 49,7% од првих 100,000 веб -сајтова, а 57,0% од 10.000 најбољих веб-сајтова. Према BuiltWith, користи се на 38,2% од 10.000 најбољих веб-сајтова, а његов раст је у оквиру првих највећих 10.000, 100.000 и милион сегмента. Wikipedia користи Nginx као њен SSL termination proxy. Од OpenBSD издање 5.2 (1. новембар 2012), Nginx је постао део OpenBSD базног система, пружајући алтернативу системском алату Apache 1.3, за који је постојала намера да се замени, али је касније OpenBSD заменио властити httpd(8).
2 Предности
Неке од предности Енџиникса су:
мали меморијски захтеви,
велики број истовремених конекција,
велика брзина одзива, и
једноставна инсталација и конфигурација.


Stenurella septempunctata је врста инсекта из реда тврдокрилаца (Coleoptera) и породице стрижибуба (Cerambycidae). Сврстана је у потпородицу Lepturinae.
1 Распрострањеност и станиште
Врста се среће на подручју централне и југоисточне Европе, Мале Азије, Ирана и на Кавказу. Честа је врста на подручју Србије, како у равницама тако и на већим висинама. Обично се среће на цветовима на осунчаним местима.
2 Опис
Глава је наранџаста или црна са наранџастим потиљком, пронотум је наранџаст или црнкаст. Покрилца су такође наранџаста са тамним тачкицама или попречним штрафтама. Предњи и средњи пар ногу су жути док задњи има црне мрље на зглобовима. Дужина тела је од 8 до 12 mm.
3 Биологија
Комплетан циклус развића се одвија у периоду од 2 до 3 године. Ларве се развијају у отпалим трулим гранама, најчешће на лески и грабу. Адулти се могу срести током маја, јуна и јула, на различитим цветовима.
4 Галерија
5 Синоними
Leptura septempunctata Fabricius, 1793
Leptura (Stenurella) septempunctata Fabricius, 1793
Stenurella (Priscostenurella) septempunctata (Fabricius, 1793)
Strangalia septempunctata (Fabricius, 1793)


Малтешки језик (Lingwa Maltija) је семитски језик из афро-азијске породице језика. Национални језик је на Малти, и један од званичних језика Европске уније. Потиче од арапског језика, у коме је најсличнији туниском дијалекту. Услед географског положаја и историјских околности, малтешки је преузео многе особине и речи од језика јужне Италије, Сицилије и енглеског језика.
1 Историја
Малтешки је постао званични језик Малте 1936, упоредо са енглеским. Данас, малтешки говори око 330.000 људи.
Најстарији текст на малтешком је Il Cantilena, песма из 15. века. Малтешки је вековима био говорни језик, који је ретко записиван арапским или италијанским писмом.
Малтешки језик је једини семитски језик који се записује латиницом уместо арапског писма.
2 Карактеристике
Малтешка граматика је, углавном семитска, са нешто романских утицаја. Придеви иду после именица, док је ред речи прилично слободан. Осим једнине и множине, именице имају и двојину, што је ретка појава у европским језицима (на пример у словеначком).
Често се шема промене речи бира по принципу језика порекла: семитска за семитске, а романска за романске.
Удео семитских речи у малтешком је око 60%, док су остале романске. Речи које описују основне појмове су семитске, док су речи које описују идеје, науку и апстракције сицилијанског порекла.
3 Пример текста
Члан један Универзалне декларације о људским правима:
Il-bnedmin kollha jitwieldu ħielsa u ugwali fid-dinjità
u d-drittijiet. Huma mogħnija bir-raġuni u bil-kuxjenza
u għandhom iġibu ruħhom ma' xulxin bi spirtu ta' aħwa.
Ħello - Здраво


Nissan X-Trail (транскр. Нисан икс-трејл) (日産・エクストレイル) је теренски аутомобил који производи јапанска фабрика аутомобила Нисан од 2000. године. Тренутно се производи у четвртој генерацији.
1 Историјат
Од свог представљања, икс-трејл је позициониран испод кстере и патфајндера. Од модела треће генерације, икс-трејл је постао исто возило као Нисан рог на северноамеричком тржишту. По први пут, икс-траил је постао доступан са три реда седишта као опција. Такође је означио одмак у погледу дизајна од грубог кутијастог изгледа до урбано оријентисаног кросовер СУВ дизајна, где је и прешао када је дошла трећа генерација. Модел четврте генерације представио је опцију хибридног погона серије e-Power, која је постала једина опција у Јапану и Европи. Од 2022. године, икс-трејл је позициониран између мањег кашкаја – са којим икс-трејл дели платформу – и већег патфајндера у Нисановој глобалној линији кросовер СУВ возила. Прве две генерације су биле прави теренци које су имале способности за вожњу изван пута и нису биле варијанте са седам седишта, али кад се појавила трећа генерација, тада је постао кросовер. Главни узрок томе је то што многи купци од када је настао мањи кашкај, изазвао да многи купци желе кросовере, па је почела да продаја правих теренаца опада. Икс-трејл је много већи и пространији од кашкаја, а од друге генерације, дели исту платформу са Реноом колеос. Међутим, то што је кросовер постао, опет му неке амбиције за вожњу изван асфалта нису у потпуности нестале и друго, када се појавила трећа генерација, иако је постала кросовер, већа је од претходне две генерације. Икс-трејл је тренутно компактни кросовер СУВ, а директни конкуренти су му Тојота РАВ4, Пежо 5008, Форд куга, Хонда CR-V, Мазда CX-5 и други.
1.1 Прва генерација (2000–2007)
Икс-трејл прве генерације представљена је на Салону аутомобила у Паризу септембра 2000. Користи платформу Нисан МС/М&С/ФФ-С, заједничку са aлмером и pримером. Ушао је у производњу у октобру, а продаја у Јапану је почела у новембру 2000. У Уједињеном Краљевству и Аустралији, икс-трејл је лансиран у октобру 2001. У јуну 2003. Нисан је аутомобилу променио унутрашњост и екстеријер, док је такође унапредио 2,2-литарски турбо дизел мотори са променљивим турбо пуњачем (2,2 dCi уместо ранијег 2,2 Di), који производе уместо оригиналних . Спољне разлике су биле мале, иако су решетка и браници редизајнирани и Нисанов лого је ажуриран на најновији дизајн.
Икс-трејлова преносна кутија 4x4 All-Mode мењача омогућава возачу да бира између 2WD, 4WD или 4WD Lock преко електронског прекидача на инструмент табли. Нисан је компанијама понудио модел са водоничним горивним ћелијама под називом икс-трејл ФЦВ. Представљен је на 60. Салону аутомобила у Франкфурту у септембру 2003. године, након чега је уследио 37. Салон аутомобила у Токију следећег месеца.
Иако није био на тржишту у САД, икс-трејл се продавао у Канади за моделске године 2005. и 2006. до календара 2007. године, а у Мексику од 2003. године.
1.2 Друга генерација (2007–2014)
Друга генерација икс-трејла је имала свој јавни деби на Салону аутомобила у Женеви у марту 2007. године, а у Јапану је кренула у продају у августу 2007. године, Европи у трећем кварталу те године и Аустралији и Мексику крајем године. Нешто већи од претходног модела, заснован је на платформи Рено–Нисан Ц. Друга генерација није продата у Сједињеним Државама и Канади, где је уместо тога замењена рогом.
У Јапану је икс-трејл првобитно био понуђен са два мотора, 2.5 бензинцем и 2.0 бензинцем са погоном на ЦВТ мењач и 6-степеним мануелним режимом за 2.5 моторе. Доступне су биле две опреме, почетни ниво С и врхунски модел Кс.
Икс-Трејл ГТ СР20ВЕТ бензински мотор са турбопуњачем није био у понуди у другој генерацији икс-трејла, због контроле емисије издувних гасова у Јапану из 2005. године. У септембру 2008. 20ГТ је постао доступан у Јапану, опремљен М9Р, 2,0-литарским турбо мотором са комон рејл мотором развијеним заједно са Реноом. Ово је био први дизел икс-трејл у понуди на јапанском домаћем тржишту. Претходни 2,2-литарски dCi замењен је са две 2,0-литарске dCi (М9Р) верзије, нудећи 150 и 177 КС (110 и 130 kW).
Друга генерација је пуштена у продају у Малезији 2010. године, где је у потпуности увезена из Индонезије. На располагању је била само једна варијанта, која се састојала од МР20ДЕ мотора упареног са ЦВТ мењачем.
1.3 Трећа генерација (2013–2022)
Трећа генерација икс-трејла је представљена на сајму аутомобила у Франкфурту 2013. године. Заснован на потпуно новој ЦМФ-ЦД платформи која се дели са Нисаном кашкајем и Реноом колеос, возило је заједнички наследник друге генерације икс-трејла и рога који се нуди у Северној Америци. То омогућава да модел буде доступан у 190 земаља широм света, што је Нисан направио током свог лансирања. Он одбацује кутијасти изглед СУВ-а у корист изгледа урбаног кросовера и мекших линија инспирисаних хај-крос концептом.
Треба напоменути да је кабина скоро идентична као и код кашкаја тих доба.
Иако нови Нисан икс-трејл има већу површину од аутомобила у одласку, Нисан каже да је тежина смањена где год је то могуће. Има врата пртљажника у којима доминира пластика која штеди 7 kg. Аеродинамика је такође имала користи од пажљиво обликованих ретровизора, као и спојлера који покрива издувну кутију и задњи панел.
Возило је такође касније представљено на 43. Салону аутомобила у Токију 2013, и Салону аутомобила у Женеви 2014.
Производња модела треће генерације се наставља у Кини заједно са његовим наследником, а Џенгџоу Нисан га продаје као Нисан икс-трејл хонор од 2021. године.
Дана 27. октобра 2016, Нисан је најавио производњу следећег икс-трејла у НМУК-у, тј. у Сандерленду, где Нисан има фабрику. У фебруару 2019. ови планови су отказани, а планирано је да производња остане у Јапану, наводећи забринутост због неизвесности у вези са Брегзитом. Опадање популарности дизел аутомобила био је још један фактор.
Нисанова фабрика у Сандерленду у Уједињеном Краљевству ради од 1986. године и има око 7.000 запослених. Сандерленд ће наставити да производи неколико Нисан модела и компанија је поново потврдила своју посвећеност производњи новог кашкаја за 2020. годину у фабрици у Уједињеном Краљевству. И Нисан и британски званичници потврдили су да ниједан посао неће бити изгубљен због измењеног аранжмана, који ће омогућити да производња икс-трејла буде пресељена у Кјушу.
Монтажа икс-трејла у Индонезији је завршена у фебруару 2019. и замењена је увезеном верзијом из Јапана, након чега је уследио Тајланд који је обуставио производњу у септембру 2020. без икакве замене.
1.4 Четврта генерација (2021–)
Четврта генерација икс-трејл, означена под шифром модела Т33, представљена је 19. априла 2021. у Ауто Шангај у Кини и кренула је у продају истог дана, скоро годину дана након што је његов рог пандан лансиран у Северној Америци у јуну. 2020.
Т33 икс-трејл је 15 мм виши, 20 мм шири, 10 мм краћи по дужини, док је међуосовинско растојање непромењено у односу на претходну генерацију. Капацитет пртљажника је мерен на 560 Л складишног капацитета са постављеним седиштима у другом реду, што је смањење од 5 Л.
За модел e-Power, систем комбинује варијабилни однос компресије 1.5-литарски ВЦ-Турбо троцилиндрични бензински мотор са другом генерацијом хибридног погона серије e-Power. Каже се да је хибридни систем друге генерације побољшан у смислу „снаге, глаткоће и тишине“ у поређењу са претходником. За ову генерацију није понуђена опција дизел мотора.


Историја ахеменидског Египта обухвата две фазе: период од персијске окупације до 402. године када је Египат био једна од персијских сатрапија и период од 343. године п. н. е. тј. поновног пада Египта под Персијску власт до 332. године п. н. е. када је македонски цар Александар Велики освојио сатрапију и прикључио је своме царству.
1 Прва фаза
Египат је персијској власти потчинио наследник Кира Великог, Камбиз II. Камбизов поход на Египат детаљно је описао Херодот у својој другој књизи. Херодот исказује изразито непријатељски став према Камбизу и назива га „неразумним и лудим човеком“ . Инвазији је претходило одвајање Кипра од Египта и склапање споразума са Арабљанима на Синајском полуострву. Египћани су се сукобили са Персијанцима на најисточнијем рукавцу Нила. У првој бици су одлучно потучени и приморани на повлачење у Мемфис. Мемфис је опкољен и након десет дана и освојен. Египатски краљ Псаметих III је заробљен.
Немири у Персијском царству трајали су све до Камбизове смрти и доласка Дарија I Великог на власт. Након гушења побуна, Дарије се посветио рату са Грцима стављајући Египат у други план. Египтом су владали сатрапи чија је моћ била велика. Практично, они су били самостални владари. Тако је сатрап Арианида својим намерама да се отцепи од Ахеменидског царства приморао Дарија да 517. године п. н. е. лично дође у Египат. Арианида је осуђен на смрт. Египат је био житница Персијског царства. Потом је Дарије довршио канал од Нила до Црвеног мора чије је ископавање започео краљ Нехо. Дарије је, супротно свом претходнику, поштовао египатске богове и исказао поштовање убијеном бику Апису. Након Даријеве смрти, Египћани под вођством Кабаша дижу устанак. Нови цар Ксеркс угушио је устанак, а Кабаша је убијен. Још један устанак подигли су Египћани након Ксерксове смрти (463. п. н. е.). Овај устанак познат је под називом „Инаров устанак“ по његовом вођи. У устанак су се уплели и Атињани који су, на челу Делског савеза, наставили рат са Персијом. Устанак је завршен неуспехом. Угушио га је Мегабаз, сатрап Сирије. Користећи се грађанским ратом у Персији, Амиртеј II диже устанак и протерује Персијанце из Египта (402. п. н. е.).
2 Друга фаза
Фараон Нектанеб II, владар Тридесете династије, био је последњи Египћанин који је носио двоструку круну. Персијски цар Артаксеркс III покреће 343. године п. н. е. поход на Египат. Он је завршен успехом, а Египат поново потпада под персијску власт. Тридесетпрву египатску династију чинили су персијски владари: Артаксеркс III, Артаксеркс IV, Дарије III. Персијанци су вршили скрнављења египатских светиња. Врхунац је био убиство светог бика Аписа. Због тога су Македонци у Египту дочекани као ослободиоци. Персијски сатрап није пружао отпор. Александар је ушао у Мемфис где је проглашен новим фараоном.