1 Догађаји
Википедија:Непознат датум — Владавина династије Абасида у Багдаду.
Византијско-бугарски рат: Стилијан Заукес, водећи министар и базилеопатор, убеђује цара Лава VI (Мудрог) да премести бугарску тржницу из Цариграда у Солун. То утиче на комерцијални значај бугарске трговине. Симеон I, владар (кан) бугарског царства, мобилише своје бугарске снаге и упада на византијску територију, пустошећи села.
Пролеће – Корушки краљ Арнулф напада Италију на челу експедиционе војске Источне Франачке, придружујући се свргнутом краљу Беренгару I у Верони. Осваја Брешу после малог отпора, а после једномесечне опсаде осваја Бергамо. Градови Милано и Павија отварају своја врата Арнулфу. Цар Гај III бежи из Павије, да би се сакрио у планинама Сполето (Умбрија).
Март – Арнулф од Корушке наставља до Пјаћенце, а одатле напада централну Италију. После успешне кампање, он отказује инвазију и враћа се у Павију - вероватно зато што је војвода Рудолф I од Бургундије претио да ће напасти Лорену. Арнулф је сам прогласио краља Италије у Павији, остављајући Беренгара I као свог вицерегента у Италији.
Арнулф од Корушке се враћа у Немачку преко Алпа, узнемирен од стране милиција које су послали Рудолф I од Бургундије и маркгроф Анскар I од Ивреје. Само уз много потешкоћа Арнулф успева да своју војску доведе кроз долину Аосте и преко Сент Морица се врати назад у Немачку. Гај III долази са Апенина и поново заузима италијанско краљевство.
Децембар – Гај III умире после 4-годишње владавине, а наследио га је његов 14-годишњи син Ламберт, који је већ повезан као су-император од 892. На молбу надбискупа Фулка од Ремса, папа Формоз се помирио са младим царем. Ламберт креће из Сполета у Павију, где је проглашен и крунисан Гвозденом круном Ломбардије.
Сватоплук I, владар (кнез) Велике Моравије, умире после 34-годишње владавине, у којој је ујединио словенска племена у своје краљевство. Наслеђује га најстарији син Мојмир II. Кнежевина Нитра (данашња Словачка) дата је као апанажа његовом брату Сватоплуку II.
Арпад, шеф конфедерације угарских племена, долази до споразума са кнезом Великомораваца, Сватоплуком II, да мађарска и моравска војска заједно протерају Источне Франке из Паноније.
Српски кнез Петар Гојниковић побеђује свог одметнутог рођака Брана Мутимировића; он бива заробљен и ослепљен (према византијској традицији која је значила да дисквалификује особу да преузме престо).
Викинзи у Нортамбрији и Источној Англији заклињу се на верност и предају таоце краљу Алфреду Великом, али одмах прекидају примирје нападом на југозапад Енглеске. Викиншке снаге се враћају из Ексетера и плове дуж обале, у покушају да опљачкају Чичестер. Поражени су од саксонског гарнизона, изгубивши много бродова и људи.
Потресни савез краља Анаравда од Гвинеда са Викинзима се распада. Његово краљевство опустоше Нордијци. Анаравд је приморан да затражи помоћ од Алфреда Великог и покорава се његовом господарству. Алфред намеће опресивне услове и форсира Анаравдову потврду у хришћанској цркви, са Алфредом као 'кумом'.
Јесен – Битка код Бенфлита: Данске викиншке снаге повлаче се у Есекс, након што им је Алфред Велики ускратио храну (видети 893). Они вуку своје дуге бродове уз Темзу и у Лију, учвршћујући се у Бенфлиту.
Јапански цар Уда наређује да се прекину трговински односи са Кином.
2 Рођења
3 Смрти
4 Дани сећања


Тест меч (Test match) је термин којим се означава утакмица између две рагби репрезентације. Љубитељи рагбија са поносом истичу да је први тест меч одигран још 27.3.1871. Тада је Шкотска победила Енглеску у Единбургу. Са друге стране први фудбалски меч у историји је одигран тек годину дана касније, а снаге су одмерили такође Енглеска и Шкотска. Највише успех у тест мечевима имала је рагби репрезентација Новог Зеланда. У 538 тест мечева, рагбисти Новог Зеланда победили су чак 413 пута.


Петроварадинска регимента (Peterwardeiner Regiment) или Петроварадински пук била је војно-територијална јединица Војне крајине у Хабзбуршкој монархији. Постојала је од 1747. до 1873. године, а њеном саставу су у великом броју служили Срби. Област Петроварадинског пука обухватала је тадашње 54 квадратне миље у саставу Славонско-сремске војне крајине.
1 Историја
Током прве половине 18. века, крајишке капетаније у Срему биле су у саставу Подунавске војне крајине, која је накнадно укључена у састав нове Славонске војне крајине. Петроварадински пук је основан 1747. године, након реорганизације дотадашњих крајишких капетанија на подручју Срема, а званичан назив био му је био: Petrowaradeinner National-Infantrie Regiment No 5 (од 1768. године број ове граничарске регименте био је 9.) Регимента је у почетку имала проблема са расположивим људима за војну службу. Током Седмогодишњег рата који је избио 1756. године имала је 575 војника, а наком мира у Хубертсбургу 1.156 пешака и 145 хусара.
Петроварадинска регимента је 1850. године издвојена из састава Славонске војне крајине и прикључена Банатско-српској војној крајини са седиштем у Темишвару. То решење је остало на снази све до 1871. године, када је Петроварадинска регимента укључена у састав Хрватско-славонске војне крајине.
Током 1873. године спроведено је развојачење свих регименти у саставу Хрватско-славонске војне крајине, али те области нису одмах прикључене Краљевини Хрватској и Славонији, већ су добиле посебну земаљску управу, која се делила на шест крајишких окружја, међу којима је био и новостворено Петроварадинско окружје, које је образовано на подручју укунуте Петроварадинске регименте. Тек 1881. године, сва крајишка окружја прикључена су Краљевини Хрватској и Славонији, која је тиме добила границу на рекама Уни и Сави. У оквирима проширене Краљевине, прикључена окружја наставила су да постоје све до 1886. годинне, када је жупанијско уређење протегнуто и на те просторе, чиме је био окончан процес интеграције некадашњих крајишких области.


Ензимска кинетика је област која изучава брзине хемијских реакција катализованих ензимима. Проучавање и познавање ензимске кинетике даје увид у механизме по којима се одвијају ове реакције. Између осталог стиче се увид и у њихову улогу у метаболизму, у то како је њихова активност контролисана у ћелијама и како дроге и отрови могу инхибирати њихову активност.
Ензими су молекули који управљају другим молекулима-ензимским супстратима. Супстрати се везују за активно место на ензиму и трансформишу се у производе кроз низ ступњева који чине механизам дате ензимске реакције. Неки ензими могу везивати више супстрата и/или давати више продуката, а пример за то је протеаза која делујући на један протеин даје два полипептидна производа. Са друге стране постоје ензими као што је ДНК полимераза, која везује нуклеотиде у ДНК. Иако се ови механизми углавном састоје од великог броја степени, један карактеристичан степен одређује укупну кинетику процеса и зове се одлучујући степен. Одлучујући степен може бити хемијска реакција или структурна промена ензима или супстрата, која прати ослобађање продукта из ензима.
Познавање структуре ензима има велики значај зато што може наговестити како ће се током катализе везивати супстрат и ензим, које промене ће се догађати током реакције, па чак и која је улога појединачних аминокиселинских остатака у механизму.
Разликују се два типа ензимских механизама, механизме који укључују један супстрат (моносупстратне механизме) и механизме који укључују већи број супстрата (полисупстратне). Изучавања ензимске кинетике са моносупстратним механизмом какву има ензим триозофосфат изомераза, имају за циљ да одреде афинитет везивања супстрата од стране ензима. Уколико ензим везује већи број супстрата нпр. ензим дихидрофолат редуктаза (приказан на слици), ензимска кинетика нам тада може пружити информацију о редоследу везивања супстрата и грађења продуката.
Протеински ензими нису једини биолошки катализатори. У процесима везаним за РНК као што су транслација и посттранскрипциона модификација РНК, учествују рибозими и рибозоми. Главна разлика између протеинских ензима и РНК катализатора је та што РНК катализатори учествују у доста мањем броју реакција, али се њихови реакциони механизми и кинетика, посматрају на исти начин као код протеинских ензима.
1 Општи принципи
У реакцијама катализованим ензимима учествују исти реактанти и граде се исти продукти као у некатализованим реакцијама. Ензими као и остали катализатори не мењају положај равнотеже између супстрата и продуката.
Међутим, за разлику од обичних хемијских реакција, код ензимски каталисаних реакција долази до засићења ензима и то се назива сатурационе реакције. Брзина ензимски каталисаних реакција ће расти са додатком супстрата зато што већи број активних места постаје заузет. Овај раст се наставља све док ензим у потпуности не постане засићен супстратом, када брзина достиже свој максимум.
Два најзначајнија кинетичка параметра ензимски каталисаних реакција су брзина којом ензим постаје засићен одређеним супстратом и максимална брзина реакције која се може достићи.
Познавање ових параметара је значајно при сагледавању понашања ензима у ћелијском окружењу и реаговања на промене средине.
2 Поступци за одређивање брзине ензимски каталисаних реакција
Изучавање ензима подразумева експерименте којима се одређују брзине ензимски каталисаних реакција. Како се ензим не троши у реакцији коју катализује, да би се одредила брзина реакције прате се промене концентрације како супстрата тако и продукта.
Постоји већи број метода за одређивање брзине. Спектрофотометријске методе прате промену апсорбанције светлости од стране реактаната односно продуката са временом и оне су врло практичне јер омогућавају континуално мерење брзине. Радиометријске методе прате уграђивање или ослобађање радиоактивности у циљу мерења количине продукта награђене у току времена. Ради се о дисконтинуалним методама јер захтевају издвајање узорка а обично су врло осетљиве и омогућавају мерење веома ниске ензимске активности.
Сличан приступ проблему има масена спектрометрија при праћењу уграђивања или ослобађања стабилних изотопа у току преласка реактаната у продукте.
Најосетљивије методе користе микроскоп са ласером, за посматрање промена појединачних молекула ензима у току датих каталитичких реакција.
При овим мерењима се користи и појава промене у флуоресценцији коензима или флуоресцентних боја (додају се на одређено место на протеину) кроз механизам, што омогућава праћење покрета на активном месту протеина.
На овај начин стиче се нова представа о кинетици и динамици појединачних молекула за разлику од класичне ензимске кинетике, која посматра понашање великог броја молекула ензима као целине.
На графику реакционе криве је приказан уобичајен ток кинетичке криве при настајању продукта, који се користи при изучавању ензима. На почетку реакције продукт се формира линеарном почетном брзином, како реакција тече брзина се смањује због утрошка супстрата или нагомилавања продукта што се на кинетичкој кривој види као одступање од линеарности. Дужина линеарног дела зависи од радних услова, а може се кретати од милисекунде до сата. Обично се услови подешавају тако да област графика где је брзина линеарна траје више од минута чиме се олакшава рад.
Већина изучавања ензимске кинетике користе овај иницијални, линеарни део ензимске реакције. Такође је могуће мерити целокупну реакциону криву, а затим податке фитовати помоћу нелинеарне једначине брзине. Овај метод мерења назива се анализа прогресивне криве и користи се као алтернатива при брзим реакцијама када је и иницијални степен превише брз да би се тачно измерио.
3 Моносупстратне реакције
Ензими реагују са једним супстратом кроз механизме који се зову моносупстратни механизми. Овом типу ензима припадају изомеразе као што су триозофосфат изомераза или бисфосфоглицерат мутаза, интрамолекуларне лиазе као што су аденилат циклазе и РНК лиазе. Међутим, неки од ензима који везују само један супстрат не реагују по овом механизму, нпр каталаза. Иако у рекцији учествује једна врста супстрата, постојање измењеног ензимског интермедијера значи да је механизам каталазе у ствари пинг-понг механизам који је карактеристичан за реакције са више супстрата.
3.1 Михаелис-Ментенина кинетика
Како при ензимски каталисаним реакцијама долази до засићења ензима, брзина каталитичке реакције не показује линеарну зависност са повећањем концентрације супстрата.
На кривој засићења видимо да брзина реакције (v), расте са порастом концентрације супстрата [S] у области ниже концентрације супстрата. Како [S] расте ензим постаје засићен супстратом а брзина достиже свој максимум, Vmax.
Михаелис-Ментенина кинетика за моносупстратну реакцију је приказана на слици лево.
Механизам почиње бимолекулском реакцијом између ензима Е и супстрата S при којој се гради комплекс ензим-супстрат, ES.
Иако механизам мономолекулске реакције може бити доста сложен, обично постоји један одлучујући степен за брзину који дозвољава да се механизам посматра као један кинетички степен са константом брзине k2.
(Једначина 1).
k2 зове се још и kcat или турновер број (број понављања), представља максималан број ензимских реакција катализованих у секунди.
При нижим концентрацијама супстрата [S] у равнотежи постоје два облика ензима, ензим у слободном облику Е и у облику комплекса ензим-супстрат, ES. Повећањем [S] такође расте и [ЕS] на рачун утрошка [Е] што равнотежу помера надесно. Како брзина реакције зависи од концентрације ES она ће бити осетљива на мале промене концентрације супстрата, тако да ће при веома високим вредностима [S] ензим у потпуности бити засићен супстратом и постојаће само у облику комплекса ES.
Под овим условима брзина (v≈k2[E]tot=Vmax) је неосетљива на мале промене [S], где је [E]tot укупна концентрација ензима:
што је приближно једнако концентрацији ES при сатурацији.
Михаелис-Ментенина једначина описује зависност брзине реакције од положаја равнотеже при везивању супстрата за ензим и константе брзине k2. Леонор Михаелис и Мод Ментен су показали да се у случају да је k2 много мање од k-1 може извести следећа једначина:
(Једначина 2)
Михаелис-Ментенина једначина је основна кинетичка једначина за моносупстратне ензимске реакције.
Михаелисова константа, Km је дефинисана као концентрација супстрата при којој је брзина реакције једнака половини Vmax. Ово можемо проверити заменом [S] = Km у Михаелис-Ментенину једначину.
Уколико је брзина одлучујућег ступња мала у поређењу са дисоцијацијом супстрата
(k2 << k-1), Михаелисова константа је приближно једнака константи дисоцијације комплекса ES, мада је овај случај релативно редак.
Уобичајен случај је онај у коме је k2 > k-1 познат као Бригс-Халданова кинетика. Михаелис-Ментенина једначина и даље важи под овим уопштенијим условима, као што се може извести из апроксимације стационарног стања. У току иницијалног периода можемо сматрати да је брзина реакције константна, а самим тим и да је [ES] скоро константно (види једначину 1):
:
где је Михаелисова константа дата као:
([Е] је концентрација слободног ензима). Ако све ово узмемо у обзир, општа формула за брзину реакције v, биће поново дата Михаелис-Ментенином једначином:
Каталитичка ефикасност је мера ефикасности при превођењу супстрата у продукт. Користећи дефиницију Михаелисове константе, , Михаелис-Ментенина једначина може бити написана у следећем облику:
где је [Е] концентрација слободног ензима. Стога, специфична константа је у ствари константа брзине за бимолекуларну реакцију слободног ензима и слободног супстрата када настаје продукт. Специфична константа зависи од учесталости реакција ензима и супстрата у раствору а вредности јој се крећу око 1010 M−1 s−1 на температури од 25 °C. Значајно је да овај максимум не зависи од величине ни супстрата ни ензима. Однос специфичних константи два различита супстрата, одговара квантитативном поређењу ефикасности којима ензим трансформише одговарајуће супстрате. Специфична константа се може очитати као нагиб Михаелис-Ментенине праве при ниским вредностима концентрације супстрата [S] (када је [S] << Km).
3.2 Линеарна зависност Михаелис-Ментен једначине
График зависности 1/v од 1/[S] је линеаран. Иако је на почетку, при ниским концентрацијама супстрата линеаран, при високим вредностима [S] када долази до сатурације права линија постаје крива. Нелинеарност је представљала проблем при одређивању Km и Vmax пре него што је почела употреба нелинеарног фитовања кривих. Због тога је неколико научника развило линеаризацију Михаелис-Ментенине једначине путем Лајнвивер-Бурковог графика, Еди-Хофстеовог дијаграма и Ханес-Вулфовог графика.
Лајнвивер-Бурков график или двоструко реципрочан график је уобичајен начин приказивања кинетичких података и користи реципрочне вредности брзине реакције и концентрације супстрата. Као што се може уочити, график зависности
има линеаран облик, где је одсечак на y оси, 1/Vmax, а одсечак на x оси, -1/Km. Како експерименталне вредности не могу бити негативне, најнижа гранична вредност 1/[S] = 0 (пресек са у осом) одговара бесконачној концентрацији супстрата када је 1/v=1/Vmax што се види на графику. Стога, пресек са x осом је екстраполација експерименталних података добијених за позитивне концентрације. Недостатак Лајнвивер-Буркове методе је у томе што се фокусира на мерења при ниским концентрацијама супстрата и на тај начин уноси грешку при одређивању Vmax и Km. Тачнија метода за добијање линеарног графика је Еди-Хофстеова метода мада су у савременијем раду помоћу рачунара све ове линеаризације замењене прецизнијим нелинеарним регресионим методама. Подаци које дају ове нормализације омогућавају смањење количине експерименталног рада и повећање поузданости резултата а могу се користити и за графичке и за нумеричке методе.
3.3 Практични значај кинетичких константи
Испитивање кинетике ензимских реакција је важно из два разлога. Прво, омогућава нам да објаснимо на који начин ензими делују, и друго, омогућава нам да предвидимо како се ензими понашају у живим организмима. Наиме, заједничко деловање ензима на метаболичке процесе се описује кинетичким константама које су означене као Km и Vmax.
Ова предвиђања нису једноставна, чак и у случају простих система. На пример, оксалоацетат се ствара помоћу малат-дехидрогеназе у митохондријама. Оксалоацетат може да изреагује са цитрат синтазом, фосфоенолпируват карбоксикиназом или аспартат аминотрансферазом улазећи у циклус лимунске киселине, глуконеогенезу или биосинтезу аспарагинске киселине. Да би се предвидео у који циклус оксалоацетат улази мора се знати концетрација оксалоацетата као и концентрацију и кинетику сваког од ових ензима.
4 Полисупстратне реакције
Полисупстратне реакције се одвијају преко више реакционих ступњева који описују како се супстрати везују и којим редоследом. Анализа ових реакција је много једноставнија ако се концентрација супстрата A одржава константном а супстрата B мења. Под овим условима, ензим се понаша као моносупстратни ензим, а график зависности брзине реакције од концентрације супстрата даје вредности константи Km и Vmax за супстрат. Уколико се ова мерења врше при различитим концентрацијама супстрата A, добијени подаци се могу искористити за утврђивање механизма реакције. За ензиме који реагују са два супстрата A и B и тиме их преводе у два продукта P и Q, постоје два типа механизма: механизам терцијарног комплекса и пинг-понг механизам.
4.1 Механизам тернарног комплекса
Код ових реакција, оба супстрата се истовремено везују за ензим стварајући EAB комплекс. Везивање супстрата за ензим може бити насумично односно произвољно или се супстрати могу везивати одређеним распоредом. Када се функционална зависност брзине реакције од концентрације супстрата (стална концентрација A и променљива концентрација B, и обратно) прикаже графички, преко Лајнвивер-Бурковог графика, добијене линије ће се пресецати.
Ензими који делују по овом механизму су глутатион S-трансферазе, дехидрофолат редуктазе и ДНК полимеразе.
4.2 Пинг-понг механизам
Ензими са пинг-понг механизмом могу постојати у два облика, Е и хемијски модификован облик ензима Е* (интермедијер). У овом механизму, супстрат А се везује за ензим преводећи га у модификовани облик Е* путем, на пример, преноса хемијске групе до активног места а затим бива отпуштен. Тек након отпуштања првог супстрата, може се везати супстрат B који тада реагује са модификованим ензимом, враћајући га тиме у немодификовани облик Е.
Када се функционална зависност брзине реакције од концентрације супстрата (стална концентрација А и променљива концентрација B, и обратно) прикаже графички, преко Лајнвивер-Бурковог графика, добијене линије биће међусобно паралелне.
У ензиме са пинг-понг механизмом спадају неке оксидоредуктазе као што је тиоредоксин пероксидаза, трансферазе као што је ацилнеураминат цитидилилтрансфераза и серин протеазе као што је трипсин и хемотрипсин. Серин протеазе су разноврсна група ензима и ту спадају, на пример, ензими који учествују у варењу, неколико ензима који учествују у згрушавању крви и многи други. У овим серин-протеазама енергетски активиран интермедијер је врста ацил-ензима, који је формиран дејством активног места бочног низа серина на пептидну везу у протеинском супстрату.
5 Кинетика која не подлеже Михаелис-Ментен механизму
Код неких ензимских реакција, графичка зависност брзине реакције од концентрације супстрата има сигмоидалан облик, који најчешће указује на кооперативно везивање супстрата за активно место. То значи да везивање једног молекула супстрата утиче на везивање наредних молекула. Овакво понашање је карактеристично за ензиме који имају по неколико интерагујућих активних места. Типичан пример оваквих ензима је хемоглобин код кога везивање супстрата за једно активно место мења афинитет осталих активних места да везују супстрат.
Позитивна кооперативност се јавља када везивање првог молекула супстрата повећава афинитет других активних места. Негативна кооперативност се јавља када везивање првог супстрата смањује афинитет ензима ка везивању других супстратних молекула.
У алостерне ензиме који показују негативну кооперативност улазе тирозил тРНК-синтазе сисара, док позитивну кооперативност показују бактеријске аспартат транскарбамилазе и фосфофруктокинезе.
Кооперативност је уобичајена појава и помаже у регулацији одговора ензима на промене у концентрацији њихових супстрата. Позитивна кооперативност чини ензиме много више осетљивим на промене концентрације супстрата и њихове активности могу показивати велике промене у уском опсегу концентрације супстрата. Обрнуто, негативна кооперативност чини ензиме неосетљивим на мале промене концентрације супстрата.
За квантитативно одређивање степена кооперативности најчешће се користи Хилова једначина. На основу вредности Хиловог коефицијента n можемо закључити на који начин везивање супстрата за једно активно место утиче на везивање осталих супстрата. Наиме, уколико је n<1 имамо негативну кооперативност, док уколико је n>1 имамо позитивну кооперативност.
6 Предстационарно кинетичко стање
У првом тренутку реакције ензима са супстратом, ниједан продукт није створен и не јављају се интермедијерне врсте. Овакво стање система се назива предстационарно стање. Предстационарно стање према томе учествује у формирању и трошењу ензим-супстрат интермедијера (као што су ES и Е*) све до успостављања њихових неравнотежних стационарних концентрација.
Овакав прилаз је прво био примењен на реакције хидролизе каталисане хемотрипсином. Веома често, откриће неке интермедијерне врсте је пресудно у испитивању механизма ензимске реакције. На пример, у случају хемотрипсина, везивањем супстрата за нуклеофилни серин који је део активног места ствара се ацил-ензим интермедијер.
Са графика зависности количине створених продуката од времена видимо да се у првих пар секунди реакције интермедијер Е* ствара веома брзо, а затим се брзина смањује све до успостављања стационарног стања система. Ова брза кратка фаза реакције мери један каталитички циклус. Према томе, количина продуката ослобођена у овој фази и на графику приказана као пресек са y осом такође даје количину употребљивог ензима.
7 Хемијски механизам
Један од важнијих циљева мерења кинетике ензимских процеса је одређивање хемијског механизма неке ензимске реакције тј. редослед хемијских ступњева који трансформишу супстрат у производ. Кинетички процеси који су дати као пример у даљем тексту разматрају још и којом се брзином интермедијери стварају али не могу тачно дефинисати шта су ти интермедијери.
Мерења кинетике датих реакција спроведена под различитим условима или са незнатно модификованим ензимима или супстратима могу често дати увид у хемијски механизам, зато што одређују најспорији степен или интермедијере у реакцији. На пример, раскидање ковалентне везе између водониковог атома и остатка молекула је често одлучујући степен реакције. Заменом једног по једног водониковог атома деутеријумима и праћењем брзине реакције замене може се одредити који тачно водоников атом учествује у најспоријем ступњу. Брзина ће се променити када водоник који учествује у одлучујућем ступњу буде замењен, због примарних кинетичких изотопских ефеката који се дешавају зато што је везе са деутеријумом много теже раскинути него везе са водоником. Такође је могуће мерити сличне ефекте код других изотопских супституција, као што су 13C/12C и 18O/16O, али ови ефекти су много мање изражени.
Изотопски ефекти још могу бити искоришћени да објасне различите етапе прелаза молекула супстрата у финалне производе. На пример, понекад је веома тешко утврдити порекло атома кисеоника у финалном производу; будући да могу потицати из воде или из дела супстрата. То може бити одређено систематском заменом стабилног изотопа кисеоника 18O неким од молекула који учествују у реакцији, а затим се проверава присутност изотопа у производу. Хемијски механизам такође може бити разјашњен испитивањем кинетичких и изотопских ефеката под различитим pH условима, заменом металних јона или других везаних коензима, просторно одређеном мутагенезом очуваних остатака аминокиселине или испитивањем понашања ензима у присуству аналога супстрата.
8 Инхибиција ензима
Инхибитори ензима су молекули који смањују или доводе до губитка активности ензима. Могу бити реверзибилни (њиховим уклањањем ензими поново стичу првобитну активност) или иреверзибилни (њихово дејство доводи до трајне неактивности ензима).
8.1 Реверзибилни инхибитори
Врсте реверзибилних инхибиција су: компетитивне, некомпетитивне, без инхибиције и мешовите, што зависи од дејства инхибитора на Km и Vmax.
Ови различити ефекти су последица везивања инхибитора за ензим Е, за комплекс ензим-супстрат ES, или за оба. Испитивањем кинетике ензима у функцији концентрације инхибитора можемо закључити о ком се типу инхибитора ради. Наиме, уколико ову зависност прикажемо путем Лајнвивер-Бурковог и Еди-Хофстеовог графика, можемо видети да се у случају сва четири типа инхибиције промена кинетике ензима врши на себи својствен начин. Једноставности ради, у употреби су два симбола:
и
где су Ki и Ki константе дисоцијације процеса везивања инхибитора за ензим и за комплекс ензим-супстрат. У присутству реверзибилног инхибитора, привидне константе Km и Vmax постају (α/α')Km и (1/α')Vmax, као што је показано у табели за појединачне случајеве:Тип инхибицијеKm привидноVmax привидно'''Ki
()
компетитивнаKi'
(
Ki = Ki'
(
Ki ≠ Ki'
()
мешовита
Нелинеарни регресиони фит података за ензимску кинетику према једначини брзине реакције може водити тачној процени константи дисоцијација Ki и K'i.
8.2 Иреверзибилни инхибитори
Дејство инхибитора може бити и иреверзибилно. Наиме, они могу изазвати трајну неактивност ензима и то обично преко промене ковалентних веза на активном месту. Ове реакције имају експоненцијално опадајући ток и обично су сатурационе. Пре сатурације, оне су реакције првог реда у односу на инхибитор.
9 Механизми катализе
Најчешће коришћен модел за интеракцију ензима и супстрата је индуковани фит модел. По овом моделу почетна интеракција између ензима и супстрата је релативно слаба, али ова слаба интеракција брзо изазива конформационе промене ензима које омогућавају јаче везивање супстрата. Ове промене такође доводе каталитичке остатке на активна места у близини хемијске везе у супстрату, које ће бити промењене у реакцији. Пошто се заврши везивање, један или више механизма катализе снижавају енергију прелазног стања, омогућавајући алтернативни пут реакције. Механизми катализе подразумевају катализу путем: деформације везе, приближавања и оријентације, путем протон-донора или протон-акцептора активних места, ковалентном катализом и квантним тунеловањем.
Ензимска кинетика не може да покаже који је мод катализе коришћен од стране ензима. Ипак, неки кинетички подаци могу да предвиде могућности које могу бити испитиване другим техникама. На пример, пинг-понг механизам указује да би ковалентна катализа могла бити важна за ензимски механизам. Такође, уочен јак ефекат pH на Vmax али не на K''m може да указује на то да остатак на активном месту мора да буде у одређеном јонизационом стању да би се каталитички процес одиграо.


Социјалдемократска партија Швајцарске - Социјалистичка партија (Sozialdemokratische Partei der Schweiz; Partito Socialista Svizzero; Parti socialiste suisse) је политичка партија у Швајцарској. Основана је 1888. године. СДП Швајцарске највећа је политичка партија у земљи која подупире чланство Швајцарске у Европској унији, што није популаран тренд у осталим политичким партијама. Друга је странка по јачини у Швајцарском парламенту.
Између 1927. и 1940. била је чланица Радничко-социјалистичке интернационале.
СДП Швајцарске је пуноправна чланица Социјалистичке интерационале и придружена чланица Партије европског социјализма.
СДП Швајцарске је класична социјалдемократска странка. Програм партије темељи се на заговарању социјалног прогресивизма, пацифизма, промовисању бриге за околиш и остало. На подручју привреде, СДП је против радикалног економског либерализма и смањењу порезних обвеза за богатије грађане, против повишења доби за одлазак у пензију и слично.
На последњим парламентарним изборима у октобру 2007. године, партија је освојила 19,5% гласова и добила 46 од 200 заступничких места у Државном савету Швајцарске.
1 Председници партије
1888–1889: Александер Рајхел
1890–1891: Алберт Штек
1892–1894: Еуген Вулшлегер
1894–1896: Вилхелм Фирхолц
1897: Карл Зграген
1898: Паул Брант
1898–1901: Ото Ланг
1901–1902: Јозеф Албизер
1902–1908: Готфрид Рајман
1909–1910: Едуард Кеслер
1911: Ханс Нехер
1912–1916: Фриц Штудер
1916–1917: Емил Клети
1918: Јакоб Гшвенд
1919: Густав Милер
1919–1936: Ернст Рајнхард
1937–1952: Ханс Опрехт
1953–1962: Валтер Бринголф
1962–1970: Фритз Гритер
1970–1974: Артур Шмид
1974–1990: Хелмут Хубахер
1990–1997: Петер Боденман
1997–2000: Урсула Кох
2000–2004: Кристијане Брунер
2004–2008: Ханс-Јирг Фер
2008 -: Кристијан Левра


Протовестијар (πρωτοβεστιάριος) је била византијска титула, чија се намена мењала током векова, од високог дворског звања, преко војног и политичког положаја, до аристократске титуле. Коришћена је и у средњовековној Србији (од доба краља Милутина), за место владаревог ризничара, а нешто касније и у Босни (у доба Краљевства).
1 Титула протовестијара у Византији
Сматра се да је протовестијар био наследник римског comes sacrae vestis односно чувар царске гардеробе, иако у каснијим изворима нема потврде о било каквој вези између протовестијара и царске гардеробе.
Звање протовестијара је први пут забележено 412. године, када је надзирао царев лични (различит од државног) вестарион (складиште и ризница). Најранији подаци о овом звању су крајње оскудни, али се, на основу неколико сачуваних печата из VIII и IX века, зна да је постојало, иако је на основу њих немогуће разјаснити његову тадашњу улогу. У нешто каснијим „Тактикама“, само се на једном месту помиње улога царевог протовестијара, али без ближе одреднице његове улоге.
Први протовестијар чије име је сачувано, био је Лав Хамаидракон, кога је цар Теофило (829—842) послао по канделабрум, који је сломљен у доба убиства цара Лава V (813—820). У периоду од IX до XI века, протовестијар представља значајну дворску функцију, положај дворског евнуха и неку врсту помоћника паракоимемону. Током овог доба протовестијари су предводили војске, водили дипломатске преговоре, али су се бавили и разоткривањем завера против цара и низом других послова.
Значај овог положаја је нарочито порастао током XI века. Протовестијар Симеон, у доба цара Романа III Аргира (1028—1034), је истовремено био и доместикон тон схолон, а касније је постао и паракоимемон.Константин Лихуд, иначе каснији васељенски патријарх (1059—1063), је као протовестијар цара Константина IX управљао његовом владом.
После овог периода, звање протовестијара постаје почасна титула и од XII века је додељивана племићима и високим достојанственицима. У доба Палеолога, титула протовестијара спада међу високе и налазила се изнад титуле великог доместика, а последњи забележени протовестијар био је Алексије Асен, средином XIV века.
У Византији је постојао и положај протовестијарисе, која је била прва царичина слушкиња и њена позиција је, на основу сачуваних извора, сигурно постојала од IX до XV века. Поред цара, протовестијаре су могли да имају и други људи, који нису припадали аристократској класи.
2 Титула протовестијара у другим државама
Звање протовестијара постојало је и у средњовековној Србији, од доба краља Милутина (1282—1321), а његова улога је била да се бави државним финансијама. Овај положај је често додељиван которским или дубровачким трговцима који су били искусни у вођењу финансија. Такав је био протовестијар Душана Силног (краљ 1331—1346, цар 1346—1355), которанин Никола Бућа. Титула протовестијара је изашла из употребе са првим падом Српске деспотовине (последњи протовестијар који се помиње је Никола Родоп 1435. године), а његове дотадашње дужности прелазе на звања казнаца или великог казнаца.
Из средњовековне Србије, положај протовестијара је прешао у Босну, после проглашења Твртка I (бан 1353—1377, краљ 1377—1391) за краља. Он је, као и у Србији, био задужен за државне финансије и на том положају се релативно често сусрећу странци (Дубровчани, Которани и други).


Анти (Antes) су били позноантички народ, односно племенски савез, који се доселио на северне обале Црног мора из своје прапостојбине у данашњој јужној Украјини између Дњепра и Дона. Највероватније су припадали прасловенским народима.
1 Порекло
У свом делу Getica Јорданес помиње три племена истог порекла: Venethi (Венеди), Antes (Анти) и Sclaveni (Словени). По њему су Венеди живели око Висле, Словени између Висле и Дунава, док су Анти живели на истоку, између Дњестра и Дона. Њихов назив, Анти (Antes, Antai), сигурно није словенског порекла, већ им је додељен од других.
Прокопије пише да се Словени и Анти ни по чему не разликују, да имају исте обичаје и истим језиком говоре.
У модерној историји се појављују неслагања са хипотезом о словенском пореклу Анта, па се у обзир узима и могуће иранско, аланско, па чак и германско порекло. Пошто и Јорданес описује Анте и Словене истоветним по обичајима и језику, у модерној историографији се тражи компромис тезом да су Анти првобитно били покорени од иранске владалачке класе, затим су дошли под утицај Гота, и на крају су словенизирани.
2 Историја
О Антима имамо веома мало сазнања, а и она су посредна. Њихово прво помињање било је код Јорданеса, који описује како су их у 4. веку Готи поразили и убили њиховог краља Боза. Каснији историчар Прокопије, међутим, описује Анте као примитивне и варварске номаде који нису имали краља, већ су својим лабавим савезом управљали на демократски начин.
Преживевши како готску, тако исто и каснију хунску окупацију, Анти 518. за владе византијског цара Јустина I изводе снажан напад на територију Византије. За владе цара
Јустинијана у тридесетим годинама 6. века Анти у неколико наврата нападају Византију, али их цар поражава и тако стиче надимак Antikos. После тога долази до сукоба Анта и Словена око 540. и касније опет око 580. године.
Веома ослабљени сталним ратовањима Анти 545. постају савезници Византије и на управу добијају напуштени град Турију (Turris) на обали Дунава, уз обавезу да границу дуж дела тока Дунава бране од варвара. Своје уговорне обавезе су редовно испуњавали све док их око 602. нису покорили Авари. Последњи помен Анта налазимо код Теофилакта Симокате који је описивао продор Авара.
3 Култура
Претпоставља се да су Анти пре доласка у Турију, исто као и остали Словени без обзира на Прокопијеве наводе, били стално настањени на одређеној територији и да нису били склони сеобама. Из периода њиховог живота у Византији имамо поуздане изворе који их описују као патријархално устројену заједницу подељену по племенима. Из тог времена знамо да су се Анти бавили земљорадњом и сточарством.
Из њихове старе постојбине немамо археолошке налазе који би јасно могли да се припишу Антима, али по месту боравка можемо да верујемо да су припадали тзв. Черњаховској култури.


Чевори сафари подручје (Chewore) се налази на источном крају комлекса дивљине у средини долине Замбезија. Простире се на 339.000 хектара. Спектакуларни кањон Мупата је део 50 километара дугог изласка на обалу Замбезија. Подручје се простире кроз дивљи и често планински терен 60 километара јужно од Замбезија. Ово сафари подручје углавном користе професионалне сафари компаније.
Флора се углавно састоји од беле Акације (Accia albida) на алувијалном тлу, од подручја џесе грмља и мопане жбуња, као и Брахистегија (Brachystagia) шума по брдима и ескарпменту. Дивљач је богато представљена са слоновима, биволима као и са већином врста антилопа укључујући Њалу. Као што је карактеристично за долину Замбезија у подручју нема жирафа, гнуа и белих носорога. Црни носорог је вероватно заступљен у највећем броју у Африци иако је угрожен од криволоваца.
Велико подрушје је покривено са окамењеном фосилном шумом у којој су заступљени окамењени фрагненти Dadoxylon и Rhexoxylon родова дугачки по неколико метара. Налазишта се појављују где год је откривен слој земљишта из Кару (Karoo) периода.
Чевори сафари подручје спада у Светску баштину, пре свега ради заштите популације црног носорога.
Погледај Сафари подручја Зимбабвеа и Списак места Светске баштине у Африци.


Моја правила игре: оно чему ме је фудбал научио о животу (Le Mie Regole del Gioco: Quello Che il Calcio mi ha Insegnato della Vita) је књига из 2003. године Пјерлуиђија Колине (Pierluigi Collina). Српско издање књиге објавила је издавачка кућа Samizdat B92 2004. године у преводу Игора Радојчића.
1 О аутору
Пјерлуиђи Колина (13. фебруар 1960) је бивши италијански фудбалски судија. Сматра се најбољим судијом свих времена.
2 О књизи
За најбољег и најпознатијег, а тренутно и најискуснијег активног фудбалског судију на свету сматра се аутор ове књиге Пјерлуиђи Колина. У својој дугогодишњој каријери судио је све - од утакмица италијанског првенства, преко Европског првенства и Лиге шампиона до финала Светског првенства. Своје богато искуство му је омогућило да своја размишљања о фудбалу, играчима и историјским мечевима које је судио опише у овој књизи.
Књига Моја правила игре открива и непознати свет фудбалског судије. Приказане су комплексне припреме за сваки меч, однос према играчима, тренутке тешких одлука. Колина је књигу написао испровоциран питањем фудбалера Едгара Давидса: "Ја на терен излазим да победим, али питам се шта тебе мотивише да се овим бавиш?"
3 Садржај
Књига садржи следеће целине и поглавља:*1. Моје Светско првенство** Мундијал у Вијаређу
Полазна тачка
Моје последње Светско првенство
Од светског првенства до Купа Италије
Дан уочи...
Планирати. Али не превише.
Мундијал 1998. и Европско првенство 2000. године
Пут навише
Почиње игра
Упознати да би се живело боље
Утакмица код куће
Мундијал се наставља
Понос у поразу
Судија се не радује
Финални флеш
2. Припреме** Трчи, судија, трчи
Релаксација
Исхрана
Свест
Психолошка припрема
Говорити истим језиком
Судија није ни полицајац ни глумац
Провера
Групни рад
3. Уочи утакмице** Дописнице и телефонски позиви
„Специјалне“ припреме
Не може увек да се победи
Стално на путу
Две „различите врсте“ припрема
На стадиону
У свлачионици
Нема више црних сакоа
* Загревање
Излазак на терен
4. Утакмица** Добра процена
Када је немогуће предвиђати
Форсирање правила
Кишни човек
Понекад се погреши...
5. Свет судија** Ма ко те тера да то радиш?
Живот у секцији
У школи за судије
Почетници
Мале судије одрастају
Проблеми које треба решити
Бивши момци
Која је права улога судије?
Судије које саме плаћају
Не само тешкоће
Привремени...рачуни
Удружења судија
Каријера судија
Суђење као посао
6. Мој приватни живот** Детињство у знаку фудбала
Рана младост у знаку ватре
Глава у лопти
Навијач пре свега
Кошарка, прва љубав
Породица
Слободно време
Други посао
7. Моји шампиони*8. Ја и...** Ја и ... моја коса
Ја и ... грешка
Ја и ... оцене
Ја и ... спорни тренутак
Ја и ... допинг
Ја и ... сећања
Ја и ... рекламе


Ред оранжиста (Orange Order) је протестантско братство са седиштем у Белфасту, у Северној Ирској. Основано је 1796. у част енглеско–ирско–шкотског протестантског краља холандског порекла Вилијама Оранског, који је поразио војску католичког краља Џејмса II у бици на Бојну 1690. Иако му је седиште у Северној Ирској, ред је присутан у Шкотској низији и има ложе широм Комонвелта и САД.
Политички, Ред оранжиста је политички снажно повезан са унионизмом. Ред себе сматра браниоцем протестантских грађанских и верских слобода, док критичари оптужују ред за изазивање подела, тријумфализам и супремализам. Не-протестанти не могу да постану чланови овог друштва, осим ако су сагласни да се придржавају принципа оранжисма и да се конвертују.
Годишњицу битке на Бојну, 12. јул, оранжисти обележавају низом парада и маршева, што изазива револт католика и доводи до сукоба са полицијом.


Тулуза (Stade Toulousain) јесте француски рагби јунион клуб из града Тулузе који се такмичи у Топ 14. Тулуза је најтрофејнији и најславнији рагби јунион клуб у Европи, чак 6 пута је био шампион Европе и 24 пута је освојио наслов првака Француске. Традиционалне боје Тулузе су црвена, црна и бела. Међу познатим рагбистима који су играли за Тулуза су Фредерик Мишелак, Максим Мермоз, Жан Баптист По, Герет Томас, Јаник Жозион...
Куп европских шампиона у рагбију:*Освајач (6-рекорд) : 1996, 2003, 2005, 2010, 2021, 2024.
Финалиста (2) : 2004, 2008.
Топ 14:*Шампион (24-рекорд) : 1912, 1922, 1923, 1924, 1926, 1927, 1947, 1985, 1986, 1989, 1994, 1995, 1996, 1997, 1999, 2001, 2008, 2011, 2012, 2019, 2021, 2023, 2024, 2025.


Elephantulus rupestris је сисар из реда Macroscelidea.
1 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.
2 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на мањи број држава.
Врста је присутна у Јужноафричкој Републици, Намибији, Анголи и Боцвани.
3 Станиште
Станишта врсте су саване, жбунаста вегетација, речни екосистеми и пустиње.


Музеј железнице у Винипегу је непрофитна организација, којом управљају канадски волонтери из средњозападноамеричког Удружења љубитеља пруга. Музеј је основан са циљем да набавља, чува и презентаује железнилку опрему из разних историјских периода Канаде од Лејкеда на истоку, до подножја Стеновитих планина на западу, и од Сент Пола на југу до Хадсоновог залива на северу.
1 Положај
Музеј се налази у саставу железничке станица Уније, која је изграђена је у првој деценији 20. века (1911), на раскрсници Главне улице (Main Street) и Броадвеј авеније (Broadway Avenue) у централном кварту Виннипега. Садашња зграда железничке станице намењена је истовремено за путнички саобраћај, музеј железнице и комерцијални и пословни простор мешовите намене. Музеј се Формално састоји од главне зграде, укључујући и путничку чекаоницу, 1 и 2 железнички перон, и дела адаптиране железничке радионице и складишта, намењених музејским поставкама.
2 Историјат
Када је у 21. веку железнички саобраћај у Канади драстично опао, железничка станица Уније, је већи део дана остајала празна и без путника. У последњих неколико година много објекта претворено су у пословни простор, а сама зграда са делом перона, мада и даље служи као железничке станице компаније „ВИА Пруге Канаде” (VIA Rail Canada), уступљена је једним делом, заљубљеницима у историју железнице - волонтерима, да у њему оснујуу Музеј железнице у Винипегу (Winnipeg Railway Museum).
Панорама централног језгра Винипега: Железнчка станица Уније и Музеј железнице у предњем плану
3 Намена и опис
Музеја је намењен чувању и промоцији историје развоја железнице на простору Централне Канде. Артефакати и целокупна музејска поставка, размештена је на простору од око 3.500 m², у станичном депоима и на првом и другом колосеку железничке станице Уније. У саставу музеја налази се и део за продају сувенира
Међу изложеним експопонатима посебно се истиче „Контеса од Дафрена” (Countess of Dufferin), прва локомотива на ложње у канадској прерија. Међу артефактима богате музејске збирке су и разни модели аутомобила и локомотива, бројне фотографије и планови о изградњи железничке инфраструктуре, као и опрема која је коришћена током изградње пруге до Хадсоновог залива и Черчила, итд.


Commando Ultrà Curva Sud, или CUCS, је била навијачка група италијанског фудбалског клуба Рома која је била доминантна у земљи крајем седамдесетих и осамдесетих година прошлог века.
1 Историја
Дана 9. јануара 1977 на утакмици Рома – Сампдорија, која је завршена резултатом 3-0 за домаћи тим, све навијачке групице које су чиниле јужну трибину Олимпика (Guerriglieri of South Bend, Panthers, Boys, Fossa of Wolves), спојиле су се у једну групу, по угледу на остале италијанске ултрас групе (на пример, Торино Ултрас Граната), формирајући тако Commando Ultrà Curva Sud, или једноставно CUCS. У периоду 1977−1987. CUCS постаје једна од најдоминантнијих навијачких група у Италији.
Осамдесетих година нагло расте ниво насиља на фудбалским стадионима, а један од већих инцидената десио се 1983. године, за време финала Купа шампиона, када је дошло до масовног обрачуна између навијача Роме и навијача Ливерпула. По завршетку утакмице коју је Ливерпул добио на пенале, бесни Ромини тифози су напали ножевима противничке навијаче који су се враћали у своје хотеле - десетине особа је повређено, укључујући и једног тринаестогодишњака који је брутално избоден. Агресија је била толика да су римски таксисти и возачи аутобуса одбијали да превезу енглеске навијаче из страха од напада, па су присталице Ливерпула превезене у своје хотеле тек када је возач волонтер пристао да их вози, уз пратњу полицијских снага. Неки хотелски власници су избацивали Енглезе из својих хотела, па су многи навијачи били приморани да траже помоћ у амбасади. Италијански медији су касније пренели да Ромини навијачи нису афективно напали Енглезе из гнева због пораза, већ су имали сакривено оружје у својим аутомобилима још пре утакмице.
У жељи за осветом италијанским навијачима, навијачи Ливерпула су две године касније напали присталице Јувентуса у финалу Купа шампиона, изазвавши Хејселску трагедију, чији је исход био смрт 39 и теже повреде још 600 особа.
Крајем осамдесетих група CUCS нагло почиње да слаби, а након што је бивши играч Лација Лионело Манфредонија потписао уговор са Ромом, долази до поделе ставова навијача, што је и дефинитивно означило крај постојања ове групе и поновну поделу на мање навијачке групице.
Политичка опредељеност навијача Роме варира међу групацијама; Fedayn, једна од историјски најважнијих Роминих група, некада је била левичарски настројена, а данас није политички опредељена. Друга велика група навијача, Boys, је умерено десничарска. Ипак, све је више екстремно десничарски настројених група као што је Tradizione Distinzione, који фашистичким гестовима и симболима приказују став који традиционално није карактеристичан за Ромине навијаче.


Пис (Peace River; rivière de la Paix) је велика река која протиче кроз западни део Канаде. Као њено извориште обично се узима или вештачко језеро Вилистон или река Финли која се улива у поменуто језеро у Британској Колумбији. Преко унутрашње делте са реком Атабаском улива се у Ропску реку (у Алберти) која је притока Великог ропског језера и веза реке Пис са реком Макензи и Северним леденим океаном.
Претпоставке су да је први Европљанин који је дошао до обала реке Пис био трговац крзнима Питер Понд 1785. Детаљнија истраживања у овој области обављао је Александар Макензи 1792/93. који је ову реку означио локалним индијанским именом Unjegah чије значење је дуга река. Садашње име (у преводу са енглеског Река мира) представља спомен на историјски мировни споразум између народа Бивер и Кри према којем је ток реке одређен као граница између два народа, а вишедеценијски сукоби завршени.
Прво неиндијанско насеље на обали реке била је тврђава Форт Сент Џон основана 1794. Било је то уједно и прво европско насеље у континенталном делу Британске Колумбије.
Укупна дужина водотока идући од изворишта реке Финли до ушћа је 1.923 km (или 1.521 km од језера Вилистон). Поврина сливног подручја је око 306.000 km². Просечан проток у близини ушћа је око 2.100 м³/с (максимално до 9.790 м³/с, минимално 344 м³/с).
Најважније притоке са десне стране су Смоки, Вабаска и река Битон са леве стране. Најважније притоке језера Вилистон су реке Финли, Парснип и Оминека.
Најважнија насеља на њеним обалама су Форт Сент Џон (Б. Колумбија), Пис Ривер и Форт Вермилион (оба Алберта).
Плодно земљиште дуж средњег и доњег дела тока још од 19. века представљало је једно од важнијих подручја узгоја житарица. У регији се налазе и важна налазишта нафте и земног гаса, а интензивна је и експлоатација и прерада дрвета. Уже сливно подручје реке Пис обухвата географску регију Пис Ривер.


В*А*Л*Т*Е*Р (енг. W*A*L*T*E*R) је неуспели телевизијски пилот емитован 1984. године, намењен да буде трећа серија изведена од успеха филма Меш. Гери Бургоф који је у оригиналној серији и филму тумачио улогу Радара, обновио је своју улогу, сада као главни карактер.
В*А*Л*Т*Е*Р је приказан као "Си-Би-Есова Специјална Презентација" 17. јула 1984. године у источним и централним временским зонама у Сједињеним Америчким Државама. На западу државе, ова специјална презентација није емитована, већ је уместо ње емитован скуп Демократске странке Америке.
Радња пилота серије В*А*Л*Т*Е*Р смештена је након завршетка Корејског рата и Радарове камео улоге у серији AfterMASH. У овој епизоди, Радар је продао своју фарму у Ајови и преселио се у Мисури, где је преко друга добио посао у полицијској станици.
1 Улоге
Гери Бургоф - Валтер "Радар" О'Рајли
Реј Буктеница - Вендел Микелџон
Викторија Џексон - Викторија
Нобл Вилингем - водник Сауел
Мино Пелуче - Елстон Креник
Клит Робертс - Интервјуер
Сам Скарбер - Хаскел
Лајмен Ворд - Бигелоу
Сара Абрел - Џудит Крејн
Лари Чедар - Зипкин
Френсин Гејбл - Лепа девојка
Викторија Керол - Баблс Синсир
Џун Бери - Дикси Дево
Боби Ремсен - Певач
Дик Милер - Власник позоришта


Аеродром Стенстед (London Stansted Airport; IATA: STN, ICAO: EGSS) је трећи најпрометнији аеродром у Лондону, после аеродрома Хитроу и Гетвик. Налази се у Есексу, 68 километара североисточно од центра Лондона.
Са аеродрома Стенстед полећу авиони ка више од 160 дестинација у Европи, Азији и Африци. То је база за већи број нискотарифних компанија, од којих је најзначајнија Рајанер. Године 2022. Стенстед је био 4. најпрометнији аеродром у Уједињеном Краљевству, после Хитроуа, Гетвика и Манчестера.
До касних 1940-их Аеродром Стенстед је коришћен као војни аеродром. После су га користиле чартер авио-компаније, а од 1966. је у власништву државе. Фебруара 2013. аеродром је продат компанији Manchester Airports Group.
1 Галерија


Врх језера (Top of the Lake) је драмска телевизијска серија коју су написали Џејн Кемпион и Џерард Ли и режисери Кемпионова и Гарт Девис. Емитовала се 2013. године и наставак, назван Врх језера: Кинескиња, током 2017. године. Представља Кемпионин први рад на телевизији након Анђео за мојим столом.
Прва сезона прати детективку Робин Грифин и бави се њеном истрагом нестанка трудне дванаестогодишње девојчице на Новом Зеланду. Друга сезона, Кинескиња, постављена је у Сиднеју пет година касније, док детективка Робин Грифин истражује смрт неидентификоване азијске девојчице пронађене на плажи Бонди.
У Србији се емитује од 22. априла 2019. године на мрежи Нова, титлована на српски. Титлове је радио студио Блу хаус.


Сабирање и одузимање (Tom Whisky ou L'illusioniste toqué; досл. Том Виски или луди илузиониста) француски је црно-бели неми натприродни хорор филм из 1900. године, редитеља Жоржа Мелијеса, који уједно тумачи и једну од главних улога. Остали глумци нису успешно идентификовани, али филмски историчар Жорд Садул тврди да је жена у средини Жана Марејла.
Филм је наведен под редним бројем 234. у каталогу Мелијесове издавачке куће Star Film Company, а постоје копије које су и до данас сачуване.
1 Радња
Човек покушава да седне на столицу, али се непозната жена магично појави на њој. Он покуша да седне још неколико пута, али се догоди иста ствар. Убрзо након тога се одиграва још неколико невероватних трансформација.
2 Улоге
Жорж Мелијес као Том Виски
Жана Марејла као жена


Аманда Лора Бајнс (Amanda Laura Bynes; Таузанд Оукс, 3. април 1986) америчка је глумица, позната по свом раду на филму и телевизији током 1990-их и 2000-их. Каријеру је започела као дечја глумица на кабловском каналу Nickelodeon, где је касније добила и сопствену серију.
Као тинејџерка, глумила је Холи Тајлер у серији Шта волим код тебе (2002—2006), док је филмски деби остварила у филму Велики дебели лажљивац (2002). Потом је глумила у бројним успешним филмовима, као што је комедија Све што девојка може пожелети (2003), анимирани филм Роботи (2005), романтична комедија Она је мушко (2006), мјузикл Лак за косу (2007) и комедија Девојка на лошем гласу (2010).
У свом јавном личном животу, борила се са злоупотребом психоактивних супстанци, те се суочила са правним проблемима. Најавила је паузу 2010. године јер се борила са разним личним проблемима. Године 2018. изразила је интересовање да се врати раду на телевизији. Између августа 2013. до марта 2022. имала је старатеља.
== Детињство и
Рођена је 3. априла 1986. године у Таузанд Оуксу, у Калифорнији. Најмлађа је од троје деце стоматолошкиње и менаџерке Лин (рођ. Орган) и стоматолога Рика Бајнса. Отац јој је католик, пореклом Ирац, Литванац и Пољак. Мајка јој је Јеврејка, а ћерка је Канађана чији су родитељи дошли из Пољске, Русије и Румуније.
==
===
2002.
Велики дебели лажљивац'Big Fat LiarКејли
2003.Шарлотина мрежа 2: Вилбурова велика авантура'Charlotte's Web 2: Wilbur's Great Adventure
Нели (глас)
2003.
Све што девојка може пожелети'What a Girl WantsДафни Ренолдс
2005.Роботи'Robots
Пајпер Пинвилер (глас)
2005.
Љубавни бродолом'Love WreckedЏени Тејлор
2006.Она је мушко'She's the Man
Вајола Хејстингс
2007.
Лак за косу'HairsprayПени Пинглтон
2007.Сидни Вајт'Sydney White
Сидни Вајт
2010.
Девојка на лошем гласу'Easy AМеријен Брајант
===
1996—2000.All Thatвише улога
главна улога (3—6. сезона)
1997—1999.Figure It Outпанелисткиња
1—4. сезона
1998.Blue's Cluesсебе
1 епизода
1999.ArlissКристал Дупри
1 епизода
1999—2002.The Amanda Showсебе / више улога
главна улога
2000.ТВ забавник'Crashbox
Розе Робот
1 епизода
2000.
Double Dare 2000
себе
2 епизоде; такмичарка
2001.
The Drew Carey Show
такмичарка
1 епизода
2001.
The Nightmare Room
Данијела Ворнер
1 епизода
2001—2002.
Бепци'RugratsТафи (глас)
споредна улога (9. сезона)
2002—2006.Шта волим код тебе'What I Like About You
Холи Тајлер
главна улога
2008.
Породични човек'Family GuyАна (глас)
1 епизода
2008.Живи доказ'Living Proof
Џејми
ТВ филм


Лариса Александровна Долина (Лариса Александровна Долина; Баку, 10. септембар 1955) руска је певачица и глумица. (2010).
1 Дискографија
1.1 Студијски албуми
Затяжной прыжок (1986)
Новый день (1989)
Прости меня (1993)
Привыкай... к Ларисе Долиной (1994)
Долина в долине страстей (1995)
«Прощай»... нет «До свидания» (1996)
Погода в доме (1997)
Счастливая доля (1998)
Певица и музыкант (1999)
Эпиграф (2000)
По-новому жить (2000)
Острова любви (2003)
Оттепель (2004)
Обожжённая душа (2006)
Hollywood Mood (2008)
Route 55 (2010)
Larisa (2012)
Снимем маски, господа (2015)


Рој Оливер Дизни (Roy Oliver Disney; Чикаго, 24. јун 1893 — Бербанк, 20. децембар 1971) је био амерички пословни човек и ко-оснивач The Walt Disney Company. Био је старији брат Волта Дизнија.
1 Биографија
1.1 Младост
Рођен је 1893. године у Чикагу на авенији Трип, као треће дијете Елајаса Дизнија и Флоре Кол. Имао је двојицу старије браће Херберта, Рејмонда, млађег брата Волта и млађу сестру, Рут Флору. Отац се бавио сточарством и воћарством, поријеклом је из Мисурија из ирско-канадске породице, док су мајчини преци били досељеници из Њемачке. Отац је купио имање у близини мјеста Марселин (Мисури), гдје се цијела породица преселила 1906. године. У близини се налазило и имање стрица Роберта, од неколико стотина хектара. Неколико мјесеци касније, два најстарија брата Херберт и Рејмонд су се вратили у Чикаго, док је Рој остао да ради на имању. У љето 1910. породица се преселила у Канзас, а затим 1917. су се поново вратили у Чикаго.
Елајаса Дизни је 1. јула 1911. купио руту за доставу новина Канзас Сити Стар (The Kansas City Star). Рој и његов брат Волт радили су као достављачи новина. Породица је достављала јутарње новине Канзас Сити Тајмс (Kansas City Times) за око 700 купаца, а Канзас Сити Стар за више од 600 купаца. Временом се повећавао број купаца.
Рој је 1912. године завршио средњу занатску школу у Канзас Ситију. Напустио је посао достављача новина и љети је радио на фарми. Након тога, заједно са братом Рејмондом Арнолдом Дизнијем, запошљава се као банкарски службеник у Првој националној банци у Канзас Ситију. Војни рок служио је у морнарици САД од од 1917. до 1919 као подофицир на теретном броду на Атлантику. Отпуштен је из војске након што је оболио од туберкулозе. Због опоравка одлази у Аризону. Живио је у Калифорнији у вријеме када је његов брат Волт преселио своју малу фирму за анимацију из Канзас Ситија у Холивуд, и њих двојица су скупили 790 долара (Рој је уложио 250 долара, Волт 40 долара, а 500 долара су позајмили од ујака)) да би почели да производе кратке анимиране филмове.
1.2 Продукција Волт Дизни
У новооснованом Студију браће Дизни, Волт Дизни је радио за таблом за цртање док је Рој био сниматељ и књиговођа. Волт е 1929. откупио већину Ројевог удјела, па иако није био копродуцент, Рој је био равноправан партнер у свим аспектима рада компаније. Био је први извршни директор компаније од 1929. иако му је званична титула дата тек 1966. Такође је дијелио улогу предсједника одбора са Волтом од 1945. а у то вријеме насљеђује Волта на мјесту предсједника. На тој функцији је био до 1968. године када ју је предао Дон Тејтуму. Године 1960. Волт је одбацује титулу предсједника како би се могао више фокусирати на креативне аспекте компаније. Након Волтове смрти 1966, Рој је одложио своје пензионисање како би надгледао изградњу онога што је тада било познато као Дизниленд. Касније га је преименовао у свијет Волта Дизнија у знак почасти свом брату.
1.3 Лични живот
Рој је био ожењен Едном Френсис од априла 1925. до своје смрти. Њихов син, Рој Едвард Дизни, рођен је 10. јануара 1930. Ројев нећак Чарлс Елијас Дизни одлучио је да свог сина назове Чарлс Рој Дизни у Ројеву част.
Након отварања Свијета Волта Дизнија у октобру 1971, Рој се коначно пензионисао. Умро је у 78. години 20. децембра 1971. од можданог удара. Сахрањен је на гробљу Форест Лон поред своје супруге Едне Френсис у Лос Анђелесу.


Капска ткаља или капска плетиља (Ploceus capensis) је врста птице из породице ткаља. Ендемит је Јужноафричке Републике где насељава област капског флористичког царства. Птице формирају мале колоније, гнезде се на дрвећу или у тршћацима.
1 Опис
Капска ткаља достиже дужину тела од 17 cm. Горњи део тела је пругаст маслинасто-смеђ. Глава одраслог мужјака је жуто-наранџаста (лице је наранџасто, а потиљак жут), док су доњи делови тела жуте боје. Женке имају жуто-маслинасту главу и прса, док је трбух светлије нијансе жуте. Кљун је дуг и купаст. Птићи изгледом подсећају на женке.
Основа исхране капске ткаље су семење и инсекти.


У физици и математици, у области динамичких система, двоструко клатно је клатно које има причвршћено друго клатно на његовом крају, формирајући једноставан физички систем који показује богато динамичко понашање са великом осетљивошћу на почетне услове . Покрет двоструког клатна управља се низом спојених обичних диференцијалних једначина и хаотично је .
1 Анализа и тумачење
Можемо приметити неколико варијанти двоструког клатна; два крака која би могла бити једнаке или неједнаке дужине и масе, затим могу бити проста или сложена клатна (другачије се називају и комплексна клатна) као и кретање које може бити у три димензије или ограничено на вертикалну раван. У следећој анализи, краци се сматрају идентичним сложеним клатнима дужине и масе , а кретање је ограничено на две димензије.
У сложеном клатну, маса се налази дуж његове дужине. Ако је маса равномерно распоређена, онда је центар масе сваког крака у његовој средини, а крак има момент инерције од око те тачке.
Корисно је користити углове између сваког крака и вертикале које су представљене као генерализоване координате које дефинишу конфигурацију система. Тако представљени углови су означени као координате и . Положај центра масе сваког штапа може да буде написан на основу ове две координате. Ако се предпоставља да је почетак Декартовог координатног система у тачки суспензије првог клатна, онда се центар масе овог клатна налази у:
,
а центар масе другог клатна је на
Ово је довољно информација да се напише Лагранжијан.
1.1 Лагранжијан
Лагранжијан је
Први појам је линеарна кинетичка енергија центра масе тела, а други појам представља кинетичку енергију ротације око центра масе сваког штапа. Последњи појам јесте потенцијална енергија тела у једноличном гравитационом пољу. Тачкаста нотација означава временски извод променљиве која се помиње.
Замена горњих координата и преуређење једначине даје
Постоји само једна сачувана количина (енергија) и нема сачуваних импулса. Два генерализована момента могу бити написане као:
Ови изрази се могу обрнути да би се добили
:
Ове последње четири једначине су експлицитне формуле за временску еволуцију система с обзиром на његово тренутно стање. Није могуће ићи даље и интегрисати ове једначине у израз у затвореном облику, да бисмо добили формуле за и као функције времена. Међутим, ову интеграцију је могуће извести на нумерички начин, користећи Рунге Кутта методу или сличне технике.
2 Хаотично кретање
Двоструко клатно је пролази кроз хаотично кретање и показује да је осетљив на зависност од почетних услова. Слика десно показује количину времена које је прошло пре него што се клатно преокренуло, као функцију почетне позиције када је пуштено у мировању. Овде се почетна вредност креће дуж -смера од −3,14 до 3,14. Почетна вредност се креће дуж -смера, од −3,14 до 3,14. Боја сваког од ових пиксела показује да ли се било које клатно окреће унутар:
(црно)
(црвено)
(зелено)
(плаво) или
(љубичасто).
Почетни услови који не доводе до преокрета унутар су исцртане белом бојом.
Граница средишњег белог региона је делимично дефинисана штедњом енергије са следећом кривом:
Унутар региона дефинисаног овом кривом, то је ако
,
тада је енергетски немогуће да се било које клатно окрене. Изван овог подручја, клатно може окретати, али питање одређивања, односно када ће се окренути је веома сложено. Слично понашање се примећује код двоструког клатна које је састављено од две тачке масе, уместо од два штапа са распоређеном масом. <ref>Alex Small, ', (2013). A report produced as an example for students. Includes a derivation of the equations of motion, and a comparison between the double pendulum with 2 point masses and the double pendulum with 2 rods.
Мањак природне фреквенције побуде довео је до тода да се користи систем двоструког клатна у пројектима сеизмичке отпорности у зградама, где је сама зграда примарно обрнуто клатно, а секундарна маса је повезана да комплетира двоструко клатно.
3 Види још
Двоструко обрнуто клатно
клатно (механика)
Уџбеници физике из средине 20. века користе израз „двоструко клатно“ да означавају једну клатно окачену за жицу која је заузврат окачена на жицу у облику слова В. Овај тип клатна, који производи Лисажуове криве, сада се назива Блекберново клатно .
4 Референце
5 Литература
Eric W. Weisstein, ' (2005), ScienceWorld (contains details of the complicated equations involved) and "" by Rob Morris, Wolfram Demonstrations Project, 2007 (animations of those equations).
Peter Lynch, ', (2001). (Java applet simulation.)
Northwestern University, , (Java applet simulation.)
Theoretical High-Energy Astrophysics Group at UBC, ', (2005).


4. јул (или Четврти јул) је насеље у југоисточном делу Зрењанина. Налази се око 1,5 km од центра града, омеђено је улицама – Панчевачком, Доситеја Обрадовића и Др Лазе Костића, и пругом. Чине га 50 зграда од по 4 или 5 спратова, а изгађене су од раних 70-их до средине 80-их. Насеље има мало више од 3.000 становника.
Поред саме улице с називом 4. јули, у исти крај се сврставају „Шећерана“ и крај према главној аутобуској станици. Они заједно са 4. јулом имају преко 5.000 становника, а границе тог ширег подручја су: Улице Панчевачка, Доситеја Обрадовића и Београдска, пут за Београд, шумица на ивици града уз београдски пут, река Бегеј и пруга.
1 Саобраћај
Градски саобраћај чине аутобуси. Насеље је добро повезано с другим деловима града, и то линијама: 1, 1A, 2, 3, 3A, 5, 6, 10, 10A и 11, на којима аутобуси већине линија саобраћају сваког сата од 05:00 до 22:00.


Милан Кешељ (Савино Село, 27. фебруар 1949 — Нови Сад, 14. децембар 2017) био је српски сликар.
1 Биографија
Милан Кешељ је 1969. завршио Школу за примењену уметност у Новом Саду. Био је запослен у Музеју града Новог Сада.
Прва његова велика изложба изван граница Југославије одржана је 1984. у париском Salons de la comtesse Virginia de Castiglione, Institut Clauderer. Тада су га француска штампа и критичари, описујући његове футуристичке и симболичке визије, рељефне структуре на плавој позадини, назвали "весником 21. века".
Био је члан Académie Européenne des Arts France од 1983. и California association of bay area artist. Од 1993. живео је у САД, у Питсбургу крај Сан Франциска.
2 Уметничко дело
У последњих неколико година у жижу су дошла три његова пројекта. Најпре „Цртежи – Лувр 2008 / 2010”, који је финале доживео великом поставком у Галерији Матице српске 2011, када је, поред 12 дигиграфија (дигитални принтова) његових одабраних радова, изложено и 566 оригиналних цртежа насталих током дугих Кешељевих шетњи кроз пет миленијума историје уметности представљених у најпознатијем светском музеју. Овом изложбом Кешељ је заправо разграђивао колективну слику музејске вредности експоната из Лувра кроз ауторску интерпретацију.
Други пројекат под називом „Од Колумба до Била Гејтса” био је посвећен Сједињеним Америчким Дрзавама, и он је представљен 2013. у галерији Поклон збирка Рајка Мамузића, док је трећи из прошле године „На таласима Теслиног ума - чудесни свет” у фокусу имао 13 платна великог формата на која је, како је сам навео, уз помоћ телекс траке пренео Теслине мисли. Поводом ове изложбе Кешељ је изјавио следеће:„У париском часопису Echo du 8 критичарка Никол Лесен (Nicole Lesein) рекла је за моју уметност да је весник 21. века. Тада још није било тако очигледно да ће 21. век бити век Николе Тесле. И ево, сада, када цео свет постаје свестан Теслине величине, на неки необичан начин, такорећи судбински, моје идеје се уклапају у Теслин чудесни свети”.Критичарка Гроздана Шарчевић написала је да је Милан Кешељ испољавао склоност ка процесуалном конкретизовању идеје и одређеног концепта, али класичним средствима изражавања (Информација, 1980).
Критичар Милош Арсић написао је 1975. да Милан Кешељ, представљајући свакодневне, градске призоре, бележи само оне најкарактеристичније елементе детаља амбијената у којима се креће (градске улице, пошта, робне куће, аутобуси). Међутим, ови исечци из дневних догађања добијају код Кешеља, поред значења успутних бележења, и широко поље истинског ликовног деловања у смислу претварања обичних и привидно безначајних сусрета у сугестивне и прилично обеспокојавајуће визуелно-пластичне констатације. Служећи се простудираном и строгом композиционом шемом у чијој су основи јасно издиференцирани, логично постављени планови, он успева да оствари два битна момента атмосферу одабраног инсерта дајући му, истовремено, шансу за знатно шире, садржинско значење. Адекватно одабраном садржају, Кешељ примењује једну крајње редуцирану бојену скалу црних, сивих и мрких тонова. Конструктивним спојевима и очекивано логичним односима са бојама употребљеним у смислу вештог изазивања визуелних варки (врста оптичког натурализма, који уметника приближава тенденцијама једне од бројних варијаната фото-реализма), он гради један само привидно нестваран, а у суштини стварни ликовни организам богат садржајима и убедљиво остварене визуелне материјализације.
3 Награде
Седам пута је награђиван у Југославији на републичким и покрајинским изложбама;* На Деветом интернационалном фестивалу сликарства у Кању на мору додељена му је специјална награда жирија (1977);
Награда на Шестом медународном бијеналу оригиналног цртежа у Ријеци (1978);
Награда на Деветом медународном бијеналу оригиналног цртежа у Ријеци (1984);
Награда града Нирнберга и награду фирме Фабер-Кастел добио је на Трећем интернационалном тријеналу цртежа у Нирнбергу (1985);
Златна значка Културно-просветне заједнице Србије у Београду, за успешан рад у развијању културне делатности и афирмацију уметности (1989).


Шишапангма (службено Xixiabangma) је планина у Кини, с 8013 м надморске висине четрнаести највиши планински врх на земљи и најнижа од свих планина виших од 8000 м. Ради своје локације у Тибету и Кини где су биле на снази рестрикције за стране посетиоце, Шишапангма је био последњи освојени врх виши од 8000 метара.
Тибетански назив shi sha sbang ma значи "врх изнад травнатих равница". Кинески назив Xīxiàbāngmǎ Fēng 希夏幫馬峰 фонетска је адаптација тибетанског имена. На Санскрту планина се назива Gosainthan, што значи "место свеца" или "пребивалиште бога".
1 Опис
Шишапангма је лоцирана у средње-јужном Тибету, неколико километара од границе с Непалом, као једина планина виша од 8000 метара у потпуности на кинеској територији. Највиша је планина ланца Југал Хималаји, који се често сматра делом додирног ланца Лангтанг Хималаја. Комбиновани Југал/Лангтанг Хималаји прати кинеско-непалску границу. Лоцирана на сувој северној страни Хималаја, удаљена од непалских низина, Шишапангма има мање вертикалан рељеф у односу на остале највеће хималајске врхове.
2 Освајање
2.1 Први успон
Шишапангма је преко северозападне стране и североисточног гребена 2. маја 1964. први пута освојила (Северна рута) кинеска експедиција коју је предводио Ксу Јинг 许竞.
На врх тада су се попели и Занг Јинјан 张俊岩, Ванг Фузоу 王富洲, Ву Зонгје 邬宗岳, Чен Сан 陈三, Соинам Дорје 索南多吉, Ченг Тиалијанг 程天亮, Мигмар Закси 米马扎西, Дорје 多吉 и Јун Денг 云登.
2.2 Истакнути покушаји и успони
1980. северна рута 2. успон, Микл Дакер, Волфганг Скаферт, Гунтер Стурм и Фриц Зинтл (7. мај); Сиги Хупфауер и Манфред Стурм (12. мај); као саставни део немачке експедиције.* 1980. северна рута, 3. успон, Евалд Пуц и Егон Обојес (13. октобар), као део аустријске експедиције.* 1981. северна рута, 4. успон, Јунко Табеј, Ринзинг Пинцо и Галбу Јабу (30. април) као део јапанске женске експедиције.* 1981. северна рута, 5. успон, Рејнолд Меснер и Фридл Муцклекнер (28. мај), као део аустријске експедиције.* 1982. Први успон преко британске руте и југозападне стране у алпском стилу, британци Доуг Скот, Алекс Макинтyр и Роџер Батер-Џонс (28. мај). Рута прати десни пролаз на југозападној страни.* 1987. 18. јул, Елса Авиља и Карлос Карсолио као први мексиканци на Шишапангма. За Áвиљу је то први успон на врху изнад 8000 метара, за Карсолиа други, преко северног гребена до средишњег врха, потом дуж аретеа на главни врх заједно с Вандом Руткјевич, Рамиром Наваретеом и Рyчардом Вареким.* 1987. Први успон преко северног гребена, Пољак Јерзy Кукушка и Артур Хајзер (18. септембар). Кукушки је то била четрнаеста освојена планина виша од 8000 метара, те се спустио на скијама скоро с врха планине.* 1987. Први успон преко централног пролаза и северне стране, Алан Хинкес и Стив Унч (19. септембар).* 2004. Француз Жан-Кристоф Лафеј изазвао је контоверзе кад се 11. децембра сам попео на врх преко британске руте на југозападној страни, прогласивши "зимски успон". Како то није било за време календарске зиме, касније је свој успех назвао "успоном у зимским условима".* 2005. Први календарски зимски успон, Пољак Пјотр Моравски и Италијан Симоне Моро (14. јануар).
Око двадесетак људи је погинуло на Шишапангма, укључујући истакнуте американце Алека Ловеа и Дејвија Бриџеса (1999); као и португалског ветерана Бруна Карваља. Упркос томе, Шишапангма је један од најлакших планина виших од 8000 метара за успон. Стандардни пут успона води са северне стране, и какактерише га релативно једноставан прилаз, с возилима која могу прићи до базног логора на 5000 м. Технички су захтевније руте стрмија југозападна страна, која укључује 2200 м успона по 50-постотној падини, идеалној за тежи успон у алпском стилу.


Година 1210 (MCCX) била је проста година која је почела у петак.
1 Догађаји
18. новембар — Папа Иноћентије III је ескомуницирао светог римског цара Отона IV.
Википедија:Непознат датум — Фрањо Асишки се упутио у Рим где је од папе Иноћентија III добио усмено одобрење за правила Реда мале браће, познатијег као фрањевци.
Википедија:Непознат датум — Јована од Бријена је због врлина које је показао у Четвртом крсташком рату Филип II Август предвидео за краља Јерусалима .
Википедија:Непознат датум — Јован од Бријена је дошао у Акру, где се оженио Маријом, ћерком Изабеле Анжујске и маркиза Конрада од Монферата.
Википедија:Непознат датум — Папа Иноћентије III и феудалци су признали за цара Латинског царства Хенрика I Фландријског.
Википедија:Непознат датум — Након смрти Сверкера Млађег и његовог узалудног покушаја да се врати на престо, Ерик X је свечано крунисан за краља Шведске.
Википедија:Непознат датум — Шах Хорезмије Ала ад-Дин Мухамад освојио је већи део Персије.
Википедија:Непознат датум — У Индији у Делхију је умро Кутб уд-Дин Аибек.
Википедија:Непознат датум — У Бурми је умро пагански краљ Нарапатиситу. Наследио га је син Зејатеинка.
Википедија:Непознат датум — У Јапану се одрекао престола цар Цушимикадо а наследио га је његов брат Шунтоку.
2 Рођења
3 Смрти
4 Дани сећања


Каменка (Каменка) река је која протиче југоисточним делом Кољског полуострва на подручју Мурманске области у северозападној Русији. Протиче преко територије Терског рејона. Улива се у Бело море на Терској обали, на подручју Терског рејона.
Река Каменка свој ток започиње у мочварном подручју Кејвенских језера на надморској висини од 164 метра. Протиче преко ниског и изразито замочвареног земљишта. Укупна дужина водотока је 53 km, док је површина сливног подручја око 315 km². Просечна брзина тока је око 0,9 м/с. Најважније притоке су Кејвина и Западна Каменка.
На обалама Каменке се не налазе насељена места.


The Simpsons Game је платформска игра из 2007. заснована на анимираној телевизијској серији Симпсонови направљеној за Нинтендо ДС, Wii, Xbox 360, Плејстејшн 2, Плејстејшн 3 и Плејстејшн Портабл. Игру је објавио и дистрибуирао Electronic Arts. Објављен је у Северној Америци у октобру 2007. и широм света у новембру 2007. Садржи оригиналну причу коју су написали писци Симпсонових Тим Лонг и Мет Варбуртон . У самореферентном заплету, породица открива да је приморана да учествује у још једној видео игрици Симпсонови. Слично емисији, игра се подсмева популарној култури, другим видео играма и Electronic Arts-у, њеном издавачу.
Игра прати пет чланова породице Симпсон — Хомера, Марџ, Барта, Лису и Меги — који сазнају да су део видео игре и дају им супермоћи да решавају неколико ситуација. На крају, морају да спасу своје 8-битне претходнике од Вила Рајта и креатора њихових ликова у видео игрици, Мета Грејнинга. Породица Симпсон путује у четири сценарија у пародијама на друге игре како би прикупила кључне картице које су коришћене да се инфилтрирају у вилу њиховог творца и на крају да спасу своје претходнике од уништења како би поништили стару забрану видео игара у њиховим генерацијама.
Игра је наишла на мешовити пријем од стране критичара видео игара. Похвалили су њен визуелни приказ и писање, што је укључивало многе пародије на друге видео игрице, док су критиковали њену кратку дужину и лош систем камера, који није увек функционисао како треба. The Simpsons Game је добила награду за најбољу игру засновану на филму или ТВ емисији на додели награда Spike Video Game Awards 2007. и била је номинована за најбоље писање видео игара на додели награда Удружења писаца Америке 2007. године. Од 31. јануара 2008. четири милиона примерака игре је продато широм света.
1 Играње
Играчи The Simpsons Game могу да контролишу породицу Симпсон (осим Меги), сваки са својим јединственим способностима. Два различита члана породице могу се играти на сваком нивоу, осим нивоа туторијала, „The Land of Chocolate“, у којем се може играти само Хомер, и коначног нивоа, „Game Over“, где се сви чланови породице могу играти. Игра садржи шеснаест нивоа, који се називају епизодама, и сваки захтева посебне моћи да се заврши. На пример, у четвртој епизоди, „Lisa the Tree Hugger“, од играча се тражи да користи Лисину моћ „Руке Буде“ да помера велике предмете, а Бартову праћку да искључи машине. Приказани су непријатељи јединствени за сваку епизоду, са изузетком завршног нивоа, у којем се непријатељи који су већ поражени „рециклирају“ различитим бојама.
Неколико изазова је доступно након завршетка свих епизода. То укључује проналажење свих колекционарских предмета за сваки лик, проналажење свих клишеа видео игара, и у верзијама за Плејстејшн 3, Xbox 360 и Нинтендо ДС, довршавање одређеног задатка у вези са заплетом сваке епизоде у надметању.
Хед ап дисплеј The Simpsons Game садржи мерење здравља за оба лика на сваком нивоу, као и мерач напада и посебан мерач снаге за лик којим играч тренутно контролише. Игра има кооперативни режим за два играча, који има подељени екран и омогућава сваком играчу да контролише једног од два лика на том нивоу.
ДС верзија игре је развијена одвојено од својих пандана на конзоли и представља авантуру са страним скроловањем. Такође нуди неколико функција које нису доступне у другим верзијама. Неколико мини игара је доступно за откључавање и играње, од којих су већина ажуриране верзије аркадних игара као што су Frogger и Space Invaders, потоња која се односи на ванземаљце Канга и Кодоса из епизода Simpsons Treehouse of Horror. Виртуелни кућни љубимац је такође доступан, назван "Pet Homer", који омогућава играчима да хране, забављају и спасавају Хомера од претњи као што су гушење и срчани удар.
1.1 Ликови који се могу играти
Хомер је први лик за игру доступан играчу на нивоу „The Land of Chocolate“. Његове способности укључују претварање у „Хомер лопту“ тако што једе храну за појачање да би му дозволили да се котрља и удара предметима; претворити се у Гуми Хомера једући мале гумене бомбоне Венус де Милос да испаљују гумене бомбе; једе љуте чили папричице да би постао Insanity Pepper Homer да би користио лаву и ватрене бомбе; и удахњивањем хелијума да би постао балон који ће лебдети у ваздуху. Хомерова посебна моћ је џиновско подригивање, које може омамити непријатеље. Барт се први пут појављује у другом нивоу игре „Bartman Begins“. Може да се претвори у Бартмена, омогућавајући му да користи зип-лајнс, да се пење на одређене зидове, да клизи на велике удаљености и да ради друге акробатске подвиге. Бартова посебна моћ је да пушта поплаву слепих мишева према непријатељима. Може да користи своју праћку да победи непријатеље и погоди мете издалека.
Лиса је представљена у четвртом нивоу "Lisa the Tree Hugger". Њен главни стил напада је ударање, а њена моћ је "Рука Буде". Може да га користи да удари, разбије, замрзне или пошаље муње непријатељима, као и да подигне одређене предмете. Лисина посебна моћ је да свира свој саксофон да нападне и омами непријатеље. Како нивои напредују, Лиза може да користи свој саксофон да окрене непријатеље једне против других. Марџ је лик који се најмање игра. Уведена на петом нивоу, „Mob Rules“, Марџ сазнаје да је њена моћ да натера велике гомиле да јој се покоравају. Она може да користи своју мафију да руши препреке, гради објекте, напада непријатеље и поправља објекте. Меги је, у ствари, продужетак Марџ, који се накратко може играти у ваздушним каналима и другим малим просторима.
2 Прича
Игра почиње тако што Хомер има фантазију изазвану слаткишима о свету чоколаде где покушава да ухвати и поједе зеца од беле чоколаде; када се пробуди, узнемири се када открије да је све то био сан.
У међувремену, Барт одлази у продавницу видео игрица и подмићује службеника да му дозволи да купи нову и насилну игру Grand Theft Scratchy, само да би је Марџ конфисковала. Док се Барт мучи, приручник за видео игрицу пада са неба испред њега. Читајући приручник, Барт открива да он и остатак његове породице имају посебне моћи. Барт користи своје Бартменове моћи да спречи школске насилнике Џимбоа, Кирнија и Долфа да опљачкају Природњачки музеј по наређењу директора Скинера да искористи музејске експонате за часове науке, Хомер користи своју способност да победи на такмичењу у исхрани, Лиса користи њене моћи да заустави пројекат крчења шума, а Марџ користи своје моћи да утиче на публику да заустави пуштање Grand Theft Scratchy у Спрингфилду, иако Лиса истиче да је лицемерно што је користила насиље да заустави насилну игру.
Током вечере, породица је еуфорична са својим новим моћима. Међутим, то доводи до расправе о томе шта би требало да раде са њима. Ванземаљци Канг и Кодос одлучују да ударе на Земљу и долази до инвазије ванземаљаца. Схватајући да ниједна од њихових моћи није довољно јака да поразе ванземаљце, Барт и Лиса посећују професора Фринка. Посећују његову кућу како би га пронашли, али наилазе на портал који их шаље на место које се зове погон за игре где се праве све видео игрице. Након што га је спасио од џиновске гориле, Фринк им даје водич за The Simpsons Game да их научи како да боље искористе своје моћи, као и да стекну нове, а да породица Симпсон покушава да заустави инвазију ванземаљаца. Прво, Барт и Лиса помажу капетану Мекалистеру у борби против делфина контролисаних умом који нападају градски акваријум. Тада Барт и Хомер побеђују статуу Лард Лада која је оживела. Коначно, они спасавају тржни центар Спрингфилд и Клитуса од ванземаљске силе коју предводи Помоћник Боб.
Да би сазнала истину, породица се окреће интернету како би открила више о моћима које имају у игри, али бивају послате у погон игре када Хомер случајно проспе пиво по тастатури. Тамо откривају Вила Рајта, који уништава копије старе 8-битне игре The Simpsons и њене ликове. Породица успева да спасе своје 8-битне претходнике пре него што их Рајт уништи, и открије да ће и они постати застарели када буде објављена следећа игра Симпсонова. Једини начин да се ово спречи је да разговарају са креатором игара и убеде га да их не уништи. Да би приступили његовој вили, породица треба да набави четири кључне карте из четири предстојеће игре Симпсонова. Прво, Хомер и Марџ побеђују двоглавог змаја чије су главе главе Пети и Селме у игри Neverquest. Затим, Хомер и Барт путују у Француску током Другог светског рата да би осујетили план господина Бернса да украде непроцењиве француске слике, у игрици Medal of Homer. Лиса и Хомер затим путују у древни Јапан да би победили злог господина Дирта као Милхауса и његовог „Спарклемона“ у Big Super Happy Fun Fun Game. Марџ и Лиса затим путују у Grand Theft Scratchy, елиминишући сав увредљив материјал и замењујући га материјалом који је погоднији за породицу.
Након што имају све четири кључне карте, Барт и Хомер се инфилтрирају у творчеву вилу. Поздравља их Мет Грејнинг, који за њима шаље ликове из Футураме Бендера и доктора Зоидберга. Међутим, породица успева да их победи, а Грејнинг признаје да само за новац ствара нове игре и уништава погон игре. Симпсонови, заједно са још неколико ликова из игара, беже у Спрингфилд, где ванземаљци још увек нападају. Лиса користи своју моћ да створи степенице до неба како би породица замолила Бога за помоћ. На том путу морају да победе преминуле историјске личности Вилијама Шекспира и Бенџамина Френклина, и неколико других „рециклираних“ непријатеља које је породица убила током претходних нивоа игре. Након што је Бог поражен у игри Dance Dance Revolution, Он открива да је видео игра у којој се налазе мини-игра у другој видео игрици о Земљи. Случајно је испустио приручник за видео игрицу, чиме је породицу обдарио супермоћи. Схвативши своју грешку, Он обећава да ће обновити Спрингфилд, пустити их да задрже своје моћи и да ће побољшати услове рада свих ликова из видео игара. Такође даје Хомеру три жеље. Лиза пита да ли се Бог икада запита да ли је Он сам лик у видео игрици. Док се Бог нервозно подсмева овој теорији, испоставило се да Ралф Вигам игра целу игру пре него што погледа у екран, питајући се ко га гледа.
3 Развој
Причу о игрици су написали Тим Лонг, Мет Селман и Мет Варбуртон, који су сви редовни писци Симпсонових. Желели су да створе нешто што се допада фановима серије, и што је само по себи "сјајна нова игра". Мет Грејнинг и писци су имали сталне повратне информације о садржају игре, од њеног „изгледа и осећаја“ до загонетки и игре. Извршни продуцент игре Скот Амос рекао је да је то било невероватно партнерство између писаца и програмера. Селман, главни писац, каже да је разлог зашто су одлучили да је назову игру The Simpsons Game и да не додају титл био зато што су сматрали да је то поновно покретање „Франшизе игрица „Симпсонови“ [...] велике, нове, свеже игре који преузима видео игре и урнебесне ствари свих времена". The Simpsons Game је објавио Electronic Arts, а развила је њена подружница, EA Redwood Shores; компанија је 2005. године потписала уговор за права на видео игре за Симпсонове. Главни дизајнер игре, Грег Ризер, рекао је да су били одушевљени тим, када је питао своје шефове да ли могу да пародирају неке Electronic Arts игре укључујући Medal of Honor. The Simpsons Game, која пародира видео игре од 30 година пре 2007. године, била је принуђена да уклони део свог садржаја након што се неколико компанија за видео игре жалило на то. Ризер је, међутим, и даље био задовољан количином пародије у игри и сматрао је Симпсонове „савршеним возилом за исмевање у индустрији игара“. На Конвенцији игара 2007. у Лајпцигу, Немачкој, за "Grand Theft Scratchy", један од нивоа у The Simpsons Game и пародија на Grand Theft Auto замолили су да скину постер запослени у компанији Rockstar Games који развија серију видео игара Grand Theft Auto. Неколико компанија је, међутим, прихватило пародију игре на своје видео игре, укључујући програмере из Harmonix-а, који су били задовољни игром „Sitar Hero“, пародијом на Harmonix-ову видео игру Guitar Hero. Поред пародија на игре, The Simpsons Game такође садржи неколико камеја са сатиричним спиновима, укључујући Мета Грејнинга као себе и Вила Рајта као антагонисте.
Графика за ликове у игрици је cel-shaded, а примењена техника помаже да се модели ликова изравнају из било ког угла из којег их камера посматра, како би се поново креирао 2Д, ручно нацртани изглед који се види у серији. Развојном тиму је било посебно тешко приказати Лисину шиљасту косу као 2Д у 3Д окружењу игре. На свакој конзоли постоји другачији омот за игру.
4 Пријем
Игра је наишла на мешовити пријем, добивши укупан резултат од 71% на Метакритику за Xbox 360 и Плејстејшн 3 верзију игре. Похвале су се фокусирале на визуелни приказ и писање игре, што је исмевало индустрију игара и саму серију. The Simpsons Game је освојила награду за најбољу игру засновану на филму или ТВ емисији на Spike Video Game Awards 2007, и номинована је за прву награду за најбоље писање видео игара на додели Награда Удружења писаца Америке 2007. Од 31. јануара 2008. укупно је продато четири милиона примерака игре. Издања за Плејстејшн 2 и Нинтендо ДС су добила „Платинасту“ награду за продају од Удружења издавача софтвера за забаву и слободно време (ЕЛСПА), што указује на продају од најмање 300.000 примерака по верзији у Уједињеном Краљевству. ЕЛСПА је представила верзије игре Wii, Xbox 360 и Плејстејшн Портабл са „сребро“ сертификатом за продају од 100.000 јединица или више у региону. Питер Новак из CBC News-а прогласио ју је за трећу најбољу игру у 2007. и описао је као „лако најбољу игру у којој глуме откачени становници Спрингфилда“.
Коришћење хумора у стилу Симпсонових у игрици је наишло на мешовити пријем. И GameSpot и GameTrailers рекли су да је игра испоручила више него довољно смеха да би се исплатило играти бар једном. ИГН и GameDaily су је сматрали пријатном и за хардкор и за обичне фанове Симпсонових, који су је такође назвали посебно привлачном игром за непоколебљиве фанове. Упркос неколико проблема које је игра имала, GameSpy је рекао да је вредело видети духовите пародије. Том Брамвел из Eurogamer је, међутим, веровао да хумор игре може да га носи само до сада, и предложио је да они који су заинтересовани за хумор Симпсонових уместо тога купе кутију једне од сезона телевизијске серије. Џо Џуба из Game Informer назвао је игру просечним искуством. Он је прецизирао да ће се игра допасти првенствено љубитељима телевизијских серија, али да не би била вредна играња за људе који је нису упознали.
Eurogamer је похвалио учешће људи из телевизијске серије Симпсонови у развоју игре, а GameZoneје уживао у механици игре са два карактера и забављао се сакупљајући ставке које се могу откључати. GameTrailers је сматрао да графика и анимације изгледају сјајно и ценили су ручно нацртане изгледе, иако су сматрали да је очигледно да ликови „никада нису требали да скоче у трећу димензију“ због својих корена из друге димензије.
Критике на рачун игре су се фокусирале на њену кратку, неинспиративно играње и проблематичан систем камера. GameSpot је сматрао да је играње „ништа посебно“ док га је GameZone назвао „прилично плитком“ игром која је превише зависила од репетитивних загонетки скакања и слабог система борбе. Игра је разочарала ИГН јер није укључивала онлајн функцију и сматрало се да је прекратка. Систем камера је био проблематичан и од стране GameZone-а и GameSpy-а, који су га назвали „болешћу“ и „разбијеном“ функцијом; GameDaily-ју је такође сметало јер се често заглави.
ДС верзија игре, која се значајно разликовала од осталих верзија, добила је похвале за јединствену игру, али критике због кратке дужине. ИГН је похвалио јединствено искуство играња ДС верзије, а GameSpot је изјавио да је била задовољавајућа од почетка до краја. GameSpot и GameZone су, међутим, били разочарани што је игра била изузетно кратка. 1UP је открио да иако је The Simpsons Game пародирала бројне конвенције о 2Д платформским играма, ипак их је користио, што га чини бесмисленим подухватом.
5 Отказан наставак
Electronic Arts је планирао да развије наставак игре, под називом The Simpsons Game 2, али је отказан 2011. јер је студио одлучио да направи места за друге пројекте.


Лаомедонт (Λαομέδων) је у грчкој митологији био тројански краљ.
У грчкој митологији, Лаомедонт (старогрчки: Λαομέδων, Lāomédōn, „владар народа“) био је тројански краљ, син Ила и стога синовац Ганимеда и Асарака.
Лаомедонт је различито поистовећиван са различитим родитељима и браћом и сестрама, као и са бројном децом, укључујући Пријама и Титона. Његове могуће жене биле су Плација, Стримо, Зевксипа или Леукипа. Лаомедонт је поседовао магичне коње божанског порекла, поклон од Зевса његовом деди Тросу као надокнаду за отмицу Тросовог сина Ганимеда.
Зевс је послао Посејдона и Аполона да служе Лаомедонту као казну за заверу против Зевса. Два бога су изградила зидине око Троје, али је Лаомедонт одбио да им плати, што је довело до пошасти и напада морског чудовишта на град. Да би окончао несреће, Лаомедонт је морао да жртвује своју ћерку Хесиону морском чудовишту. Херакле је стигао и пристао да спасе Хесиону у замену за магичне коње, али Лаомедонт је прекршио своје обећање, што је довело до тога да Херакле поведе рат против Троје.
Херакле је на крају освојио град, убивши Лаомедонта и његове синове, осим Подарка. Хесиона је дата Теламону као ратни плен, а она је откупила свог брата Подарка, који је тада постао познат као Пријам.
1 Породица
Лаомедонтова мајка је различито идентификована као Еуридика, Леукипа или Батеја. Дакле, његова могућа браћа и сестре су Темиста, Телеклеја, а понекад чак и Титон.
Био је отац Пријама, Лампа, Хикетаона, Клитија, Хесионе, Циле, Астиохе, Проклије, Етиле, Медезикасте и Клитодоре. Већина извора такође описује Титона као Лаомедонтовог најстаријег законитог сина, а већина извора изоставља Ганимеда са листе Лаомедонтове деце, али га уместо тога наводи као његовог стрица. Лаомедонтове могуће жене биле су Плација, Стримо (или Рео), Зеуксипа или Леукипа; са првом је имао сина Титона, а са другом краља Пријама («ο μεν γαρ Πριαμπος ο μεν γαρ Πριαμπος ο μεν γαρ Πριαμος Υκιαμος ο ο δε Τιθωνος Ροιους η Στρυμους της Σκαμανδρου θυγατρος υ႓ док је Титон био син Реје или Стриме, Скамандрове ћерке“. Такође је имао сина по имену Буколион од нимфе Калибе, како се причало код Хомера у Илијади. Диктис Крићанин је додао Тимоета на списак Лаомедонтове деце.
2 Митологија
Био је Илов и Еуридикин син. За време његове владавине, Троја је постала моћан град. Бедеме града су подигли Аполон и Посејдон или зато што их је Зевс казнио или зато што су хтели да искушају краља. Аполон је чак у шумама Иде чувао његова говеда. Међутим, након обављеног посла, краљ није желео да им плати, већ их је уз претње отерао. Зато је Аполон на град послао кугу, а Посејдон морско чудовиште које је прождирало и људе и стоку. Како би га зауставио, Лаомедонт је приковао за стену своју кћерку Хесиону, како би је понудио као жртву чудовишту, што је био савет пророчишта. Такође је обећао и награду (своје божанске коње) ономе ко спаси његову кћерку. То је учинио Херакле, али је краљ поново показао своју превртљивост и одбио да испуни обећање. Зато је Херакле, уз Теламонову помоћ и са шест лађа освојио град и побио Лаомедонта и његове синове. Поштедео је само Пријама (или Подарка). Према другом предању, Херакле је захтевао назад кобиле краља Диомеда које су се храниле људским месом, јер му их је оставио на чување. Као Лаомедонтови синови, поред поменутог Пријама, помињу се и Титон, Ламп, Клитије, Хикетаон и Буколион. Аполодор наводи три кћерке; Хесиону или Тејаниру, Килу и Естиоху, а други аутори Етилу, Медесикасту и Проклеју. Као Лаомедонтова супруга се наводи Стрима, Плакија, Тооса, Зеуксипа, Леукипа и Роја.
2.1 Магични коњи
Лаомедонт је поседовао неколико коња божанског порекла које је Зевс дао Тросу (Лаомедонтовом деди) као надокнаду за отмицу Тросовог сина Ганимеда. Анхис је тајно узгајао своје кобиле од ових коња.
Према једној причи, Ганимеда је киднаповао Зевс, који је у дечаковој изузетној лепоти видео изузетну врлину, достојну само Олимпа, и узнео младића на небо. Трос је туговао за својим сином. Саосећајући са њим, Зевс је послао Хермеса са два коња толико брза да су могли да претрче воду. Хермес је такође уверио Троса да је Ганимед бесмртан и да ће бити пехарник богова, што је веома угледан положај. Сам Лаомедонт је био син Ганимедовог брата Ила, сина Троса.
2.2 Гнев богова
Када су Посејдон и Аполон сковали заверу да окују Зевса, врховни бог се увредио и послао их да служе краљу Лаомедонту као казну за њихов злонамерни план. У другим изворима, два бога су једноставно испитала разврат Лаомедонта. По наређењу Лаомедонта, који је обећао плату, два божанства, преузевши људски лик, обавезала су се да изграде огромне зидине око града. Али када су завршили, краљ је одбио да испуни свој договор о награди. У знак освете, пре Тројанског рата, Аполон је послао пошаст на Троју, док је Посејдон пустио морско чудовиште које је, ношено поплавом, однело људе из равнице.
Пророчишта су прорекла избављење од ових недаћа ако Лаомедонт изложи своју ћерку Хесиону морском чудовишту да је прождере. Краљ Лаомедонт ју је потом изложио тако што ју је привезао за стене близу мора. Али случајно, након борбе са Амазонкама, Херакле, који се искрцао у Троји, видео је како девојку жртвују. Јунак је обећао да ће спасити принцезу под условом да од краља Лаомедонта добије кобиле које му је Зевс дао као надокнаду за Ганимедов успон на Олимп да служи божанствима. Када је Лаомедонт пристао, Херакле (заједно са Оиклом и Теламоном) је убио чудовиште и спасао Хесиону у последњем тренутку. Али када краљ Лаомедонт није хтео да преда своје магичне коње за њихова дела, јунак је испловио након што је запретио да ће заратити на Троју.
2.3 Опсада Херакла
Након свог ропства, Херакле је окупио војску племенитих добровољаца и отпловио за Илијон са осамнаест бродова од по педесет весала. Дошавши у луку Илијона, оставио је Оикула да стражари над бродовима, а он, са осталим ратницима, кренуо је у напад на град. У међувремену, краљ Лаомедонт је кренуо против бродова са мноштвом ратника и убио је Оикла у бици. Али, пошто су га Хераклове трупе одбиле, краљ Лаомедонт је био опседнут. Када је опсада завршена, Теламон је први пробио зид и ушао у град, а после њега Херакле. Када је Зевсов син заузео град, погубио је краљ Лаомедонта и његове синове, осим Подарка. Херакле је доделио Хесиону као ратни плен Теламону (са њом је Теламон имао сина по имену Теукар) и дозволио јој да поведе са собом кога год жели од заробљеника. Када је Хесиона изабрала Подарка, Херакле је рекао да њен брат прво мора бити роб, а затим да га она откупи. Дакле, када је принц био продат, Хесиона је скинула златни вео са њене главе и дала га као откуп; стога је Подарк од тада назван Пријам (од priamai 'купити').
3 Друге личности
Аполодор помиње још неке личности са овим именом. Један од њих је и Хераклов син кога је имао са Мелином.


Ирци (Muintir na hÉireann, na hÉireannaigh, na Gaeil, Irish people) су нација и етничка група у западној Европи, која потиче из Ирске. Етнички Ирци живе у многим земљама запада, а највише у англофонским (Ирска, Уједињено Краљевство, САД, Канада, Аустралија). У САД живи приближно 10 пута више људи ирског порекла него у самој Ирској.
У време Римског царства Ирску су насељавали народи Атакоти, Скоти и Гели. Име овог последњег је постало заједничко за све. Слично као и код Викинга, име народа није означавало етничку припадност, већ је значило „пљачкаши“.
Келтска митологија помиње „хиспанског војника“ (Miles Hispaniae) као праоца острвљана. Ово би симболично могло да описује давну миграцију са Пиринејског полуострва ка Ирској. Верује се да је Баскија била климатски повољно уточиште палеолитског човека за време последњег великог леденог доба. Када је клима отоплила, становништво се селило на север уз обале западне Европе.
Историјски, а и данас, ирско етничко порекло је снажно повезано са осећајем припадности ирској нацији, култури, држави и преовлађујућој религији (римокатолицизам: 86,82% становника Ирске).
Енглески језик је доминантан језик у Ирској од 17. века и извршио је јак утицај на ирска презимена. Типична чисто ирска презимена почињу са: Ó, Mc, Mac, Ma. Сви ови префикси имају значење син или потомак (од).
Верује се да ирска дијаспора броји 80 милиона људи, од тога 60 милиона у Америци. У САД то је друга највећа етничка група по пореклу (45 милиона), после Немаца. У Републици Ирској има око 5,1 милиона Ираца, а у Северној Ирској 0,75. У Канади их има око 4,3 милиона. Око 6 милиона Британаца има бар једног блиског (у другом степену) претка који је пореклом Ирац.
Неки ирски досељеници у Мексико са презименом О'Брајен су задржали ово презиме, које је у латиноамеричком окружењу постало Обрегон. У Аргентини има око 500.000 људи који имају ирско порекло, а међу њима је био и Че Гевара.