Црква брвнара у Брзану, насељеном месту на територији општине Баточина, припада Епархији шумадијској Српске православне цркве. Представља непокретно културно добро као споменик културе, решењем Завода за заштиту и научно проучавање споменика културе НРС решењем бр. 2264/48 од 20. децембра 1948. године.
1 Историја и изглед
До успона црквеног живота у Србији долази почетком деветнаестог века, после устанака 1804. и 1815. године када се формира млада српска држава. У њој православна вера заузима истакнуто место као званична државна вероисповест. Зато је борба за црквену самосталност била један од најважнијих националних и државотворних задатака још у време Првог и Другог српског устанка. Црквену аутономију је издејствовао кнез Милош Обреновић умешном дипломатијом која је резултирала добијањем Хатишерифа 1830. године. Тада су Срби добили право да постављају своје владике и да слободно граде православне храмове. Након тога креће талас велике обнове парохијског живота у Кнежевини Србији који је подразумевао интензивну израдњу нових и обнову постојећих храмова.
Црква брвнара у Брзану је саграђена 1822. године уз помоћ кнеза Милоша Обреновића и служила је све до 1928. када је сазидана данашња црква. Брвнару је градио мајстор Јован који је такође саградио Манастир Покајницу. Иконостас је насликао мајстор Јован Јања 1829-1830. године са великом позлатом.
Од црквених утвари 1836. године црква је поседовала:
један путир, 2 крста, један налоњ,
5 кандила, 2 кадионице,
једну звездицу, једну кашику, једно копље, један дискос, једну петохљебницу,
2 звонца, један полијелеј,
3 чирака, један тасић, једну кутију за агнец и 2 сандука.
4 епитрахиља, једанвоздух, једне наруквице, један стихар, један појас,
2 фелона, један антиминс,
5 ђачка стихара,
3 завесе, 3 завесе на престолу, 2 завесе на проскомидији, једна на налоњи,
2 дарка, један пешкир и један барјак
11 примерака црквених књига и то: једно Евангелије, 2 Минеја, један Октоик, један Служебник, један Пентикостар, један Триод, једну Ирмологију, један Апостол, један Требник и један Псалтир.
Црква је имала и једно звоно. Није располагала никаквим ни покретним ни непокретним имањем изван црквене порте.
Црква посвећена Светом пророку Илији, постављена је на плитким темељима од ломљеног камена, грађена је у облику брода, хоризонталним слагањем брвана. Мада је мањих димензија, она је припада средњем типу цркава (површине 56 m²). Целокупна дужина износи 11,80 m, a ширина 5,30 m. Уже стране завршавају ce вишеугаоно – трем је са пет прелома, a олтарски простор са шест, тако да прозор y том делу није могао бити постављен y основи брода. Црква је подељен y три дела: трем, средишни и олтарски део. Зидови од брвана, пресека 10 – 12/20 – 25 cm положени су на зидане темеље од ломљеног камена.
Трем је полуотворен, са вишеугаоним преломима у основи, орнаментисаним храстовим стубовима и оградом од профилисаног, вертикално слаганог шашовца. Под на трему је поплочан опеком старог формата, а таваница је обложена профилисаним и по ивици бојеним шашовцем. У унутрашњости је под поплочан опеком квадратног формата. Таваница је коритасто засведена и обложена профилисаним шашовцем. Овако засведена завршава се над олтарским простором, преламајући се и пратећи облик вишеугаоне олтарске апсиде. Кров цркве је висок и стрм, покривен храстовом шиндром. Црква се одликује богатством геометријских орнамената на западним и северним вратима, као и бојадисаном флоралном орнаментиком на иконостасу.
До 1950. године црква је била y прилично трошном стању, a њена архитектура временом измењена. Шиндра је иструлела a стреха пропала, услед чега је долазило до јачег прокишњавања. Конзерваторски радови чишћења и заштите су извршени 1951. и 1952. године.


Ђорђе Чаркић (Београд, 6. јануар 2001), познатији под псеудонимом Клинац, јесте српски репер, текстописац и продуцент. Оснивач је издавачке куће Аполо (Apollo).
Свој први ЕП Пре ноћи објавио је 2018. у продукцији Басивити диџитала, а после годину дана и дебитантски албум У ноћи за Ај-Ди-Џеј тјунс. Потоња кућа је 2020. издала и његов други студијски албум Приоритети.
1 Биографија
Одрастао је у бањалучком насељу Старчевици, у Републици Српској, Босна и Херцеговина. Родитељи су му се бавили музиком; отац Арсен је пијаниста, диригент, извођач и редовни професор на Катедри за клавир и хармонику Академије уметности у Бањој Луци.
Музиком се почео бавити у раном детињству. Одмалена је свирао клавир. Прве композиције је направио у програму за писање нота, а прве битове на апликацији за Сони Ериксон. Од 6. разреда основне школе почео је снимати на микрофону програма скајп. Професионалну каријеру је започео 2017. године када је издао микстејп Облаци (неке од песама с тог микстејпа су: Облаци II, Црноцрвена, Дисфункција, Трон, План и Ћути). Та издавачка кућа, која је окупљала многе бањалучке репере, основана је 11. фебруара 2017, а Чаркић је био један од оснивача. Након распада Десетке на аса избрисане су многе Чаркићеве песме које су претходно биле доступне на јутјубу.
Дана 6. октобра 2018. Чаркић је објавио први ЕП Пре ноћи у продукцији Басивити диџитала. На ЕП-у су се налазиле песме: Предигра, Луд, Свеж и Неповрат. Чаркић је 2019. основао издавачку кућу Аполо, превазивши Десетку на аса.
Први студијски албум У ноћи издао је 6. јануара 2019. у продукцији Ај-Ди-Џеј тјунса. Албум садржи песме: У сумрак, Тишина, Светла, Молитва, Beli Weeknd, Корак испред, Казино и Медаља.
Чаркић је најавио свој други студијски албум песмом Правила, коју је објавио 28. новембра 2019. године. Албум, под називом Приоритети, изашао је 6. јануара 2020. и на њему се налази осам песама — Сам, Отров, Синоћ, Tourlife, Tourlife 2, Све ок, Киша и Трофеји.
Трећи студијски албум, а први који је потписао са Ђорђе изашао је 6. јануара 2023. Албум је издат са Басивити диџитал продукцијом и на њему се налази једанаест песама — Бољи лош,''''Каин, Поноћ = Подне / Није ми проблем, Зови Адвоката, Трауме, Блоцка Интерлуде, Љубав није за мене, Dylan Blue, Мида, Johnny Cash, Борба.
2 Дискографија
2.1 Синглови
7 дана (2018)
Могу да се навикнем (с Баскјатом; 2019)
Ти живиш за бол (с Данзом; 2019)
Немам мира (2019)
Луцифер (с Богијем; 2019)
Правила (2019)
Нова лова (с Јангкуловским; 2019)
Правила (2019)
95 (с Хиљсоном Манделом; 2019)


Калман Ковач (Kovács Kálmán; Сегедин, 3. март 1916 — август 1982) био је мађарски интернационални фудбалер. Играо је за фудбалски клуб Сегеди Коложвари Еђетем АК. Учествовао је са фудбалском репрезентацијом Мађарске на Летњим олимпијским играма 1936. у Берлину.
1 Каријера
1.1 Клуб
У својој фудбалској каријери играо је у саставу клуба КЕАК (Kitartás Egyetemi Athlétikai Club) из града Сегедина, који је у то време био један од лидера Јужномађарске лиге аматерског првенства Мађарске.
1.2 Репрезентација
Био је учесник Олимпијских игара 1936. у саставу мађарске аматерске фудбалске репрезентације. Мађари су у првом колу изгубили са 0 : 3 од репрезентације Пољске, у којој су били главни играчи њихове сениорске репрезентације. Још једна утакмица у саставу аматерске репрезентације, у којој је и он играо али није била званична, одиграна је непосредно пре Олимпијских игара против аматерске репрезентације Италије.
2 Додатна литература


Сврљишки Тимок је река у Србији. Извире у подножју Сврљишких планина. После 64 km свог тока код Књажевца се спаја са Трговишким Тимоком и чини Бели Тимок.
Настаје спајањем трију крашких речица на 450 м надморске висине. Те речице су: Турија (између села Периш и Лозан), Манојличка река (село Манојлица) и Вишевска (Околишка) река (извире код села Околиште и протиче подно села Гушевац). Сврљишки Тимок затим тече кроз широку и плодну долину дугу 20 km, у којој је варошица Сврљиг (по којој је и добио име). Код села Нишевца утиче у клисуру, а ту уз реку има више кратких врела. Клисура је усечена у кречњаке око 160 м, и дужина јој је 1200 м. Низводније река протиче малом котлином близу села Варош, а затим се пробија кроз Сврљишку клисуру с местимичном ширином од 20 м, чије се стране издижу 110 - 360 м. Кроз клисуру дужине 15 km пролази железничка пруга Ниш-Зајечар-Прахово. У њој је пробијено 19 железничких тунела, који пресецају укљештене меандре. По изласку из клисуре река улази у плитку долину, и пошто прође кроз Књажевац каналисаним коритом, спаја се са Трговишким Тимоком на 209 м надморске висине. Сврљишки Тимок је дуг 65,5 km, површина његовог слива је 730,7 km², а густина речне мреже је 669 м/km². Протицај код Књажевца износи 6,7 m³/s.
Од 2006. године на реци је забележено више великих помора рибе. (Вести о помору рибе из 2007).


Закинтски кодекс (лат. Codex Zacynthius; означен са Ξ или 040 у Грегори-Аланд нумерацији; A1 код фон Зодена) је кодекс Новог завета на грчком језику, палеографски датиран у 6. век. Првобитно се сматрало да је написан у 8. веку, а представља палимпсест — оригинални (доњи) текст је испран са страница од велума и преко њега је писано у 12. или 13. веку. Горњи текст палимпсеста садржи лекције из Јеванђеља за радне дане (ℓ299); доњи текст садржи делове Јеванђеља по Луки, које је дешифровао библијски учењак и палеограф Семјуел Придо Трегелес 1861. године. Доњи текст је од највећег интереса за научнике.
Рукопис потиче са Закинтоса, грчког острва, и сачуван је у фрагментарном стању. Донет је у Енглеску 1821. године и пренет на Универзитет у Кембриџу 1985. године, који га је касније откупио након апела 2014. године. Често се цитира у критичким издањима грчког Новог завета.
1 Опис
Доњи текст рукописа садржи фрагменте поглавља 1:1–11:33 Јеванђеља по Луки. Кодекс се састоји од 86 дебелих, грубих пергаментних листова и три делимична листа; (36 × 29 cm). Текст је писан у једној колони добро обликованим унцијалним писмом. Слова су велика, округла и уска, без spiritus asper, spiritus lenis или акцената. Рукопис су писала два писара.
Скраћенице се ретко користе у кодексу. Рукопис је веома сличан оном у Росанском јеванђељу. Јављају се неке грешке у итацизму. Користи граматичке облике типичне за древне рукописе (нпр. ειπαν, ηλθαν, ευραν), који се не користе у каснијим средњовековним рукописима.
Кодекс користи специфичан систем поделе поглавља, који дели са Кодексом Ватиканус (B) и Минускул 579. Уобичајенији систем дели поглавља према њиховим насловима. Велика слова на почетку одељака истичу се на маргини, као у кодексима Александринус и Ефреми.
Текст је окружен маргиналним коментаром; то је једини кодекс који има и текст и коментар писан унцијалним писмом. Коментар је катена цитата девет црквених отаца: Ориген, Јевсевије, Тит из Бостре, Василије, Исидор Пелусиот, Кирил Александријски, Севир из Антиохије, Виктор из Антиохије и Хризостом. Коментар окружује једноколонски текст Луке са три стране. Патристички текст је писан малим унцијалним словима. Већина цитата припада Кирилу Александријском (93 схолије); следи Тит из Бостре (45 схолија). Коментар је писан другачијом врстом унцијалног писма од библијског текста.
1.1 Садржај
Књига садржи следећа поглавља и стихове Јеванђеља по Луки: 1:1-9,19-23,27-28,30-32,36-60,77; 2:19,21-22,33-3; 3:5-8,11-20; 4:1-2,6-20,32-43; 5:17-36; 6:21; 7:6,11-37,39-47; 8:4-21,25-35,43-50; 9:1-28,32-33,35; 9:41; 10:18,21-40; 11:1-4,24-33.
1.1.1 Значајна читања
grc (и рече: „Не знате каквог сте духа; јер Син Човечији није дошао да уништи људске животе, него да их спасе”)
изостављено - Ξ B C L Θ 33 700 892 1241 sy bo
укључено - Већина рукописа:grc (и отвори књигу) - Ξ A B L W 33 892 1195 1241 ℓ547 sys, h, pal sa bo
grc (и одмота књигу) - Dc K Δ Θ Π Ψ ƒ1 ƒ13 28 565 700 1009 1010:grc (у град звани Витсаида) - Ξ Papyrus 75 B L 33 2542 sa bo
grc (на пусто место града званог Витсаида) - Ξmg Већина рукописа
2 Тип текста
Текстуални карактер кодекса је репрезентативан за касни александријски тип текста и сличан је Кодексу Региус. Курт и Барбара Аланд дали су следећи текстуални профил: 21, 82, 21/2, 3s. То значи да се текст кодекса слаже са византијским стандардним текстом 2 пута, 8 пута са оригиналним текстом против византијског, и са оба (византијским и оригиналним) 2 пута. Постоје 3 независна или дистинктивна читања. На основу овог профила, Аландови су сматрали да квалитет текста одговара њиховој Категорији III. Према методи профила Клермонт, представља александријски текст у Луки 10 и мешовити византијски тип текста у Луки 1, што вероватно указује на спорадичне византијске исправке.
3 Палимпсест
Кодекс је палимпсест, што значи да је оригинални текст саструган и преко њега је писано, а листови пергамента су пресавијени на пола. Горњи текст је писан минускулним писмом и садржи лекционар 299 (ℓ299) из 12. или 13. века, иако текст лекционара није потпун; написан је на 176 листова (28,7 × 18,2 cm), у једној колони по страници, са 33–36 редова по страници. Три фолија су само доње половине листова, један фолио је замењен папиром (фолио LXVIII). Рукопис садржи лекције из Јеванђеља за радне дане (Evangelistarium), али је лакунозан. Трегелес није упоређивао његов текст због његове секундарне вредности.Скривенер га је означио сиглумом 200, Грегори са 299.
Текст лекционара цитиран је у неким критичким издањима грчког Новог завета (UBS3) на следећим местима: Матеј 10:4; 11:17; 12:47; 13:13; 14:22; 18:10; 22:30; 26:27; 28:9; Марко 1:27; 2:10.26; 4:16.20; 6:2.2.3.33. Не цитира се у UBS4.
4 Историја
4.1 Датирање
Трегелес је датирао рукопис у 8. век. Био је свестан да је рукопис типичан за 6. век, али је сматрао да је рукопис коментара много старији. Слова Ε Θ Ο Σ су округла, висока и уска, и нису могла бити написана пре 8. века. Каспар Рене Грегори је подржао Трегелесово гледиште. Према Николасу Пококу, рукопис није могао бити написан пре 6. века нити после 8. века.
Вилијам Хач је 1937. године, на основу палеографских података, предложио да се кодекс датира у 6. век. Не користи ознаке за дах и акценте, а текст коментара је писан унцијалним писмом. Курт Аланд је подржао Хачово гледиште. Овај датум прихвата већина научника.
Дејвид К. Паркер је 2004. године тврдио да је рукопис написан касније од 6. века, јер има мали број четвртастих слова, а рукопис није типичан за 6. век. Нека слова су компримована (Μ, Δ, Ε), црта изнад слова Τ је кратка, а слово Υ је написано на неколико начина. Према Паркеру, рукопис би требало датирати у 7. век.
Тренутно га INTF датира у 6. век.
4.2 Откриће и даља истраживања
Рана историја рукописа је непозната. Године 1821. генерал Колин Маколи га је донео у Енглеску са грчког острва Закинтос у Јонском мору, након што му га је поклонио принц Комуто (Антониос Димитрију Комутос, 1748–1833), бивши председник Републике Седам Острва. Комуто је уписао Кодекс Маколију као знак свог поштовања. По повратку у Енглеску, Маколи је поклонио Кодекс Британском и иностраном библијском друштву, које га је затим сместило у своју библиотеку (Mss 24) у Лондону.
Јохан Мартин Августин Шолц је видео рукопис 1845, а Паул де Лагард 1853, али га нису дешифровали. Подтекст палимпсеста је делимично дешифровао, транскрибовао и уредио велечасни Семјуел Придо Трегелес 1861. године. Трегелес је користио слова која су првобитно изливена за штампање Кодекса Александринус, која су само приближно представљала облик слова кодекса. Руком писана слова су мања од каснијих слова. Трегелес је у ово издање укључио једну страницу типографског факсимила. Није дешифровао ситно патристичко писмо и сумњао је да се може прочитати без хемијске рестаурације.
Николас Покок је пронашао грешке у Трегелесовом издању, али је Вилијам Хач сматрао да је задовољавајуће. Џ. Харолд Гринли је исправио Трегелесове грешке и објавио листу исправки 1957. године, коју је испитао Вилијам Хач. Године 1959. Гринли је објавио коментар. Кодекс вероватно захтева ново испитивање савременом технологијом.
Тишендорф је цитирао кодекс у свом Editio Octava Critica Maior на 564 места. Често се цитира у критичким издањима грчког Новог завета (UBS3, NA26, NA27).
Године 1985. позајмљен је Библиотеци Универзитета у Кембриџу (BFBS Ms 213). У децембру 2013, Библијско друштво је објавило планове да прода неке рукописе, међу њима и Кодекс Закинтијус, како би прикупило средства за посетиочки центар у Велсу. Универзитету је дато право првенства откупа и имао је рок до фебруара 2014. да прикупи новац за куповину кодекса.
Јавним апелом прикупљено је 1,1 милион фунти, а кодекс је купила Библиотека Универзитета у Кембриџу. Извршена је потпуна спектрографска анализа, а дефинитивну транскрипцију палимпсеста су објавили професор Хју Хотон и професор Џон Паркер са Универзитета у Бирмингему.


Луис и Харис (Lewis and Harris) је једно од Британских острва које припада Уједињеном Краљевству, односно Шкотској. Налази се у Атлантском океану и део је ужег архипелага Спољашњи Хебриди. Површина острва износи 2,179 km² и оно је треће по величини међу Британским острвима после Велике Британије и Ирске. Према попису из 2001. на острву је живело 19.918 становника.


Биро за међународне послове (The Bureau of International Labor Affairs, ILAB) је оперативна јединица Министарства рада Сједињених Америчких Држава, која управља међународним одговорностима одељења. Према изјави о мисији:
„Биро за међународна радна питања предводи напоре америчког Министарства рада да осигура да радници широм свијета буду третирани праведно и да могу да учествују у добробитима глобалне економије. Мисија ИЛАБ-а је да побољша глобалне услове рада, подигне животни стандард, заштити способност радника да остваре своја права и позабави се експлоатацијом дјеце и других угрожених група на радном мјесту. Наши напори помажу да се америчким радницима обезбједе поштени услови и доприносе јачим извозним тржиштима за робу произведену у Сједињеним Државама.
ИЛАБ промовише економску сигурност и стабилност радника Сједињених Држава у међународним пословима и пружа савјете и статистичке податке о политичким одлукама које су забринуте за рад у САД. Биро такође представља Сједињене Државе на трговинским преговорима и у међународним тијелима као што су Међународна организација рада (ИЛО), Свјетска трговинска организација (СТО) и Организација за економску сарадњу и развој (ОЕЦД). Такође пружа техничку помоћ страним земљама у интересу користи Сједињеним Државама и додатно ради са другим владиним агенцијама у борби против дјечијег рада и трговине људима у иностранству и у Сједињеним Државама.
Биро за међународне послове се налази у згради Френсис Перкинс, соба S-2235, 200 Constitution Avenue, Северозапад, Вашингтон 20210. Тренутно је под управом замјеника подсекретара за међународне послове Тее Ли.
1 Историја
Биро за међународне послове је формиран 10. октобра 1947. године за вријеме администрације председника Харија С. Трумана под управом Луиса Б. Швеленбаха као средство за формалну институционализацију међународних директива Министарства рада. Од свог оснивања, ИЛАБ је помогао да се донесе Закон о трговинским споразумима из 1979. године, помогао је увођење Сједињених Америчких Држава у Међународну организацију рада (ИЛО) и управљао Сјеверноамеричким споразумом о сарадњи у раду (НААЛЦ), дијелом Сјеверноамерички споразум о слободној трговини (НАФТА) који се бавио трговинским односима и захтјевао успостављање одјељења у свакој држави чланици за пружање информација о условима рада у тој земљи.
2 Дјечји рад, трговина људима и принудни рад
Конгрес Сједињених Америчких Држава је 1993. године наложио тадашњем секретару за рад Роберту Рајху да идентификује стране индустрије и земље које извозе робу у Сједињене Државе која је произведена коришћењем дјечијег рада. Одговорност за овај пројекат је дата ИЛАБ-у који је објавио први од својих извјештаја на тему: Зној и труд дјеце: Употреба дјечијег рада у америчком увозу.
Предсједник Бил Клинтон је 1999. године потписао извршну наредбу 13126 која је забрањивала куповину предмета који су произведени принудним или уговореним радом. Такође је овластио Министарство рада да састави листу предмета и њихових земаља које би биле забрањене. Ово је спадало у надлежност Бироа за међународне послове. Тренутна листа, коју је саставио ИЛАБ, састоји се од 31 производа укључујући бамбус, пасуљ, какао, кафу, ораси, пиринач, гуму, шкампе и шећерну трску. Производи долазе из земаља као што су Авганистан, Аргентина, Бенин, Боливија, Буркина Фасо, Бурма, Кина, Колумбија, Конго, Етиопија, Гана, Индија, Обала Слоноваче, Мали, Непал, Нигерија, Пакистан, Русија, Сијера Леоне, Таџикистан, Тајланд и Узбекистан. Од 2004. године, ИЛАБ је потрошио више од 250 милиона долара на борбу против дјечијег рада од 1995. године.
Биро за међународне послове је 10. априла 2009. године објавио писмо о намјерама да „финансира међународне пројекте елиминације дјечијег рада у фискалној 2009. години“ које укључује додјелу „награда за споразум о сарадњи“ заснованих на заслугама организацијама које желе да финансирају пројекте за борба против дјечијег рада кроз образовање. Предвиђено је да се за ову сврху издвоји 20 милиона долара. Ови напори ће бити усмерени на земље Гватемале, Индонезије, Непала и Руанде.
3 Међународна техничка сарадња
ИЛАБ пружа техничку помоћ другим земљама у областима техничке експертизе, здравља радника и радних услова са циљем да користи спољној политици САД. Овај програм је почео након Другог свјетског рата када је Министарство рада поучавало немачке синдикалисте да помогну у напорима за реконструкцију Европе.
Године 1975., ИЛАБ је радио са Владом Саудијске Арабије на развоју програма стручног усавршавања, а 1989. године, након усвајања Закона о подршци источноевропској демократији (СЕЕД), ИЛАБ је помогао економијама које су прелазиле на отворенији економски систем да развију тржишта рада. Поред тога, ИЛАБ је предузео различите друштвене иницијативе широм свијета, укључујући пројекат од 10 милиона долара за борбу против ширења ХИВ/АИДС-а код радника. Све ове иницијативе имају за циљ обезбјеђивање стабилности међусобно повезане глобалне економије у којој питања рада у страним земљама могу имати негативне ефекте у Сједињеним Државама.
4 Канцеларије
Канцеларија заменика подсекретара за међународне послове (Office of the Deputy Under Secretary for International Affairs, ODUS)
Канцеларија за дечији рад, принудни рад и трговину људима (Office of Child Labor, Forced Labor, and Human Trafficking, OCFT)
Одјељење за истраживање и политику (Research and Policy Division)
Одсек за праћење и евалуацију (Monitoring and Evaluation Division)
Одсек Азија/Европа/МЕНА (Asia/Europe/MENA Division)
Латинска Америка и Карипска дивизија (Latin America and the Caribbean Division)
Афричка дивизија (Africa Division)
Канцеларија за трговину и радна питања (Office of Trade and Labor Affairs, OTLA)
Одељење за трговинску политику и преговоре (Trade Policy and Negotiations Division, TPN)
Одсек за праћење и спровођење трговинских споразума (Monitoring and Enforcement of Trade Agreements Division, META)
Одељење за техничку помоћ и сарадњу (Technical Assistance and Cooperation Division, TAC)
Канцеларија за међународне односе (Office of International Relations, OIR)
Одсек за мултилатерална и глобална питања (Multilateral and Global Issues Division)
Канцеларија за економска и радна истраживања (Office of Economic and Labor Research, OELR)
5 Повезано законодавство
Извршна наредба 13126
Закон о заштити жртава трговине људима и насиља из 2000.


Патријарх Јевстратије Гарида ( Πατριαρχης Ευστρατιος Γαριδας ) — цариградски патријарх од 1081. до 1084. године.
1 Биографија
Јевстратије је био евнух и уздигнут је на патријаршијски престо захваљујући утицају мајке цара Алексија I Комнина, Ане Даласине. Његова кандидатура није била случајна: Комнини су желели марионетског патријарха. Ана Комнена је писала о Евстратију као о ускогрудој личности лишеној политичких амбиција.
Током рата против Нормана Роберта Гискара, на почетку владавине Алексија I Комнина 1081-1082, Евстратије није одолео експропријацији уметничких дела и освећеног блага цариградских цркава, намењених да се претопи у златнике и платити издржавање војске Алексија I.
У пролеће 1082. године цар је добио денунцијацију против Јована Итала, познатог филозофа и ученика Михаила Псела. Научник је оптужен за ширење јеретичких мисли, као и идеја које су већ осудили Васељенски сабори. Патријарх Јевстратије Гарида, уместо да осуди Итала за јерес, постао је главни ширилац његовог учења. Свештенство се побунило и заједно са народом кренуло ка његовој резиденцији, претећи да ће избацити Евстратија кроз прозор. Међутим, донео је мудру одлуку и сам се одрекао чина патријарха.


Доминик Санда (Dominique Sanda; Париз, 11. март 1951) је француска глумица и манекенка. Остварила је низ запажених улога у значајним филмовима седамдесетих као што су Бертолучијев „Конформиста“ (1970) и Двадесети век (1976), де Сикин „Врт Финци-Континијевих“ (1970), Каванин „Изнад добра и зла“, Хјустонов „Човек из Аустралије“ (1973), и Хејнсов „Степски вук“ (1974).
За улогу у филму Наслеђе Ферамонтових (1976) добила је награду за најбољу глумицу на Канском фестивалу.
У својим шездесетим годинама и даље снима филмове попут Лепе недеље (2013) и Сен Лорана (2014)


Радуга Х-22 (НАТО ознака AS-4 'Kitchen') је дугачка, великодометна противбродска ракета са нуклеарном бојевом главом, развијена од стране СССР. Била је намењена за потопљавање америчких носача авиона и њихових борбених јединица.
1 Развој
Х-22 је развијан од касних педесетих мимо Совјетског јавног мишљења да су пројектили типа земља-земља будућност и да су бомбардери са људском посадом застарели. Суочени са претњом да би њихови бомбардери били разоружани, војно-ваздухопловне снаге и национална авијација СССР се залажу за конверзију њихових тешких бомбардера у носаче ракета. Х-22 (Комплекс 22) је била развијена од МКБ Радуга (Биро за дизајн, Радуга) и коришћена за наоружавање Ту-22. Први оперативни пројектили су били спремни у 1962.
2 Спецификације
Дужина: 11,3 m
Размах крила: 3.35 m
Пречник: 0.9 m
Тежина при лансирању: 5 900 kg
Брзина: четири маха
Домет: 440 km
Навођење: Интерно и активно, радаром
Бојева глава: 1 000 kg јакоексплозивна или нуклеарна 350-kT


Стадион Фехервари ут (Fehérvári úti Stadion), је стадион у Мезекевешду, Мађарска. Стадион се највише користи за клупски фудбал. Користи га ФК Мезекевешд СЕ. Стадион прима до 5.000 гледалаца, седење плус стајање.
1 Историја
Мађарска влада је дала 400 милиона форинти за реконструкцију стадиона, што је покрило трошкове реконструкције трибина.
Реновиран стадион је отворен 5. јуна 2016. године.
2 Галерија


Фокер F27 (Fokker 27 Friendship) је путнички авион холандског произвођача Фокер.
1 Пројектовање и развој
Пројекат Фокер F27 започео је 1950-их као замена за врло успешни DC-3. Произвођач је размотрио различите конфигурације пре него што је донесена коначна одлука за израду висококрилца са два Роллс-Ројс Дарт мотора и с кабином под притиском за 28 путника.
Први прототип (PH-NIV) полетео је 24. новембра 1955. године. Други прототип, почетни производни модел, био је 0,9 m дужи с чиме се тежиште померило према напред, а добијен је и простор за још 4 седишта. На авион су се уграђивали Дарт Мк 528 мотори.
2 Производња
Први производни авион F27-100 достављен је авио-компанији Ер Лингус у новембру 1958. Међу осталим наручиоцима били су Братхенс САФЕ, Лукаир, Ансет, Транс Аустралија ерлајнс и Теркиш ерлајнс. 1956. године, Фокер потписује уговор о лиценцирању са америчким произвођачем авиона Ферчајлд за израду F27 у САД. Први амерички F27 полетео је 12. априла 1958. Ферчајлд је такође самостално развио продужену верзију под називом FH-227. Већина ових авиона продата је на северноамеричком тржишту. До завршетка производње 1987. године израђено је 793 авиона (од чега је 207 направљено у Ферчајлду) што га чини једним од најуспешнијих западноевропских цивилних турбо-елисних авиона тог доба. Касније су многи путнички F27 прерађени у теретне авионе од којих неки и данас лете. У раним 1980- им Фокер је развио наследника F27, Фокер F50. Иако на конструкцији F27-500, Фокер 50 је у ствари нови авион са модерним системима и Прат и Витнеј Канада моторима.
3 Варијанте
F27-100 - прва производна варијанта са 44 путника.
F27-200 - верзије са Дарт Мк 532 моторима.
F27-300 Комбиплејн - комбиновани путничко / транспортни авион.
F27-300М Трупшип - војна верзија за Ратно ваздухопловство Холандије.
F27-400 - комбиновани путничко / транспортни авион с два Ролс-Ројс Дарт 7 турбо-елисна мотора и великим вратима за терет.
F27-400М - војна верзије за Оружане снаге САД са ознаком C-31А Трупшип.
F27-500 - најприсутнији Фокеров модел са 1,5 m дужим трупом, са Дарт Мк 528 моторима и 52 седишта. Први лет авион је имао у новембру 1967.
F27-500М - војна верзије.
F27-500F - верзије -500 са мањим предњим и задњим вратима за аустралијско тржиште.
F27-600 - брзо промењива транспортно / путничка верзија - 200 са великим теретним вратима.
F27-700 - F27-100 - са великим вратима за терет.
F27 Маритајм - ненаоружана верзија за поморско извиђање.
F27 Маритајм Енфорсер - наоружана верзије за поморско извиђање.
FH-227 - продужена верзије Ферчајлд Хилер.
4 Земље у којима је коришћен овај авион


Ревда (Ревда) насељено је место са административним статусом варошице (посёлок городского типа) на крајњем северозападу европског дела Руске Федерације. Варошица се налази у централном делу Мурманске области и административно припада њеном Ловозерском рејону где је уједно и највеће насељено место.
Према проценама националне статистичке службе Русије за 2016. у вароши је живело 7.822 становника.
1 Географија
Варошица Ревда налази се у централном делу Мурманске области, на Кољском полуострву у северној подгорини Ловозерских планина. Сама варош је смештена на надморској висини од 300 метара, између језера Ловозеро на западу и Умбозеро на југоистоку. на неких двадесетак километара североисточније налази се село Ловозеро, административно сдиште Ловозерског рејона.
Варошица је редовним аутобуским линијама повезана са Оленегорском и Мурманском.
2 Историја
Варошица Ревда основана је 1950. године као радничко насеље уз новоотворени рудник минерала лопарита, минерала формуле (Na,Ce,Ca,Sr,Th)(Ti,Nb,Fe)O3 који је откривен на подручју централног Мурмана, а чија руда се користи за добијање тантала, ниобијума и других сличних метала. Новоосновано насеље добило је име по истоименом ледничком језеру које се налази нешто северније, а у преводу са килдин-самског језика означава „место где се скупљају ирваси током јесење сезоне парења”.
Рударство је била и остала једина привредна грана у вароши.
3 Демографија
Према подацима са пописа становништва 2010. у вароши је живело 8.414 становника, док је према проценама националне статистичке службе за 2016. варошица имала 7.822 становника.


Kirby Opco, LLC, која послује као Kirby Company (стилизовано као КИРБИ), у Србији позната као Кирби, је фирма која производи усисиваче, производа за чишћење домаћинства и додатну опрему. Седиште компаније је у Кливленду, Охајо, Сједињене Америчке Државе. Фирма је део веће компаније Right Lane Industries. Продавции, продајни представници, сервисни центри и дистрибутери Кирбија присутни су у преко 50 земаља. Кирби усисивачи се продају путем продаје од врата до врата или кроз договорене демонстрације у кући, потенцијалног купца, које се могу договорити онлајн. Сви Кирби усисивачи се производе у Еџвотеру, Кливленд, Охајо и Ендруз, Тексас, Сједињене Америчке Државе.
1 Историја
Џим Кирби (1884–1971) је направио прве Кирби усисиваче за Џорџа Скота и Карла Фецера након Првог светског рата, иако се име Кирби није користило на усисивачима све до 1930-их. Џејмс Кирби је изумео „вакует“ око 1919. године. Главни конкуренти компаније били су The Hoover Company и The Eureka Company, које су обе почеле са радом 1909. године, као и Bissell који је почео да производи машине за чишћење тепиха 1876. године. Њихов главни конкурент у Европи у то време био је Electrolux, који је почео са радом 1924. године. Dyson, Miele и Sebo су постали конкуренти 1980-их, а Shark је почео 1990-их.
Фабрика у Охају је отворена 1916.
Једна од кључних карактеристика Кирби усисивача је ефикасно усисавања коју мотор генерише. Почев од 1950-их, упутства за употребу наводила су иновацију коју је компанија назвала „Трострука вибрација јастука“ за чишћење тепиха. Карактеристика Кирби система је модуларни дизајн усисивача и додатне опреме, што омогућава конфигурисање машина за бројне намене, од нормалног чишћења подова, рибања плочица, мокрог чишћења подова, до шампонирања намештаја, док се ручни усисивач са продужним цревима користи за разна чишћења. Почев од касних 1940-их, млазница за чишћење тепиха са ваљком-четком могла се уклонити.
Кирби је задржао изворни дизајн, материјалима и функционалности, уз побољшања која помажу у раду и издржљивости, и користи дизајн усисивача са „прљавим ваздухом“. Компанија мења изглед усисивача ревидираним шемама боја и уводи нове моделе са сличним основним дизајном. Додаци и елементи изгледа су заменљиви између генерација, а неке машине се састоје од делова из више модела. Машине произведене 1930-их, 40-их, 50-их и 60-их година су у употреби широм света и могу се поправити или реконструисати са оригиналним фабричким деловима.
Сви модели су користили платнену кесу која је омогућавала проток ваздуха и пречишћавање ваздуха који излази из машине. Раније верзије платнене кесе користиле су густе кесе од јоргана, а касније кесе од кордура, памука и вуне.
Почевши од модела Tradition, поред кесе од памучне тканине, уведена је и унутрашња папирна кеса за једнократну употребу. Папирна кеса за једнократну употребу пружала је заштитну баријеру на унутрашњој површини кесе од тканине. Увођењем модела Generation 3 1990. године, HEPA сертификована филтер кеса за задржавање прљавштине, означена као „Micron Magic“, минимизира избацивање прашине у ваздух из машине. Почевши од Generation 3, сви Kirby-ји су опремљени самоходним мењачем, названим „Tech Drive Power Assist“, који се активира полугом на дну поред ножног прекидача за напајање.
Током 1930-их и 1940-их, Кирби је почео да нуди своје производе у малопродајним објектима и представио је серију „R“. Идентичне су њиховој серији „C“, с тим што су разлике биле у прекидачу за напајање инсталираном на дршци. Први модел је био R, а затим су уследили 2R, 3R и 4R. Током 1970. развијен је модела друге генерације, представљених као Кирби Класик. У то време је дошло до пораста потражње за усисивачима јер су били популарни теписи, раћени по мери, који су се постављали од зида до зида. Кирби Вест је 1971. почео са пословањем у Ендрусу, у Тексасу, на адреси 1345 NW 101 Street (такође познатој као North Seminole Highway), што је удвостручило производне капацитете компаније.
Од средине до краја 1980-их, компанија Кирби је сваких неколико година организовала скуп под називом „Кирби свет“, која се обично одржавао у Нешвилу, Тенеси. На овим догађајима се говорило о компанији, плановима и активностима, уз пропратни забавни садржај.
Berkshire Hathaway је купио Кирбијеву матичну компанију Scott Fetzer 1986. године за 315 милиона долара. Две године раније, Иван Боески је понудио да купи Scott Fetzer за 60 долара по акцији, односно укупно 420 милиона долара. Ворен Бафет је такође био заинтересован за куповину компаније. Према речима менаџера Беркшира, „апсолутно никакве промене нису направљене у постојећем пословању или менаџменту фриме а целокупно пословање је сачувано.“
Од 2003. године, Кирби је био највећи извор прихода и профита за компанију Scott Fetzer, са приближно 500.000 продаја годишње, од чега је трећина ван Сједињених Америчких Држава. Део политике компаније јесте да дистрибутере продају кирби усисиваче од врата до врата.<ref>


КК Искра Свит (BK Iskra Svit) је словачки кошаркашки клуб из Свита. Тренутно се такмичи у Првој лиги Словачке.
1 Историја
Клуб је основан 1947. године, а дуго је био познат под називом Хемосвит (Chemosvit). Национално првенство освајао је два пута (1961. и 2003. године).
У сезони 1961/62. је по први и једини пут наступао у ФИБА Купу европских шампиона и стигао је до четвртфинала. У наредним деценијама забележио је и неколико учешћа у ФИБА Купу победника купова.
2 Успеси
2.1 Национални
Првенство Чехословачке:**Првак (1): 1961.
Првенство Словачке:**Првак (1): 2003.
Вицепрвак (5): 1997, 1998, 2001, 2002, 2004.
3 Познатији играчи
Саша Аврамовић
Слободан Божовић
Антон Гавел


1 Догађаји
4. фебруар — Цар Таизу је започео своју владавину у Кини, чиме је почела владавина династије Сунг.
8. новембар – Википедија:Непознат датум — Битка код Андрасоса Византинци под Лавом Фоком Млађим поразили су војску Хамданида (30.000 људи) у заседи у пролазима Киликијских планина, у јужној Малој Азији (данашња Турска). Емир Саиф ал-Давла једва успева да побегне, и враћа се у Алепо са само 300 коњаника. Хамданиди више не могу себи приуштити препад у Анадолију, што је прекретница у арапско-византијским ратовима на истоку.
Википедија:Непознат датум — Мађарско-српски конфликт, српки кнез Часлав дошао је у сукоб с Мађарима. У једној од битака у Срему је погинуо.
Лето – Опсада Хандакса: Византијска флота са експедиционим снагама (који се састоји од око 50.000 људи) под Никифором Фоком искрцава се на Крит. Никифор побеђује муслимански отпор и започиње опсаду главног града Хандакса. Он одлучује да блокира град на зиму, док његови инжењери почињу да конструишу опсадне машине. Емир Абд ал-Азиз ибн Шуајб шаље у помоћ Фатимиде у Ифрикију и калифат Кордоба (модерна Шпанија).
Мјешко I Пјаст, војвода из династије Пјаст, постаје принц Пољске након смрти свог оца Сјемомисла. Мјешко наставља да потчињава суседна племена и ставља под контролу. Две препреке овом плану су племенска група Западних Словена, Велети (познати и као Вилзи или „људи вукова“) који харају на Мјешкове земље ради пљачке; и саксонске пограничне војводе, који се померају на исток у потрази за новим земљама за освајање.
Харалд Плавозуби, краљ Данске, учвршћује своју власт над Јиландом и Зеландом. Он прихвата хришћанство, подижући исклесани камен у Јелингу у част својих родитеља. Сачуван је рунски натпис (најпознатији у Данској) и слика Христа окруженог преплетом. Остала скандинавска краљевства, након њих прелазе у хришћанство.
Јун/јул – Адалберт II, сувладар и син краља Беренгара II, уз подршку војводе Ига од Тоскане, врши инвазију на Папску државу под папом Јованом XII. Са лангобардским снагама које се приближавају Риму, папска делегација је послата краљу Отону I (Великом) да затражи помоћ.
Јесен – Оберто I, маркгроф породице Обертенгхи, налази се уточиште у Немачкој. Са утицајним италијанским вођама путује на саксонски двор Отона I да интервенише у Италији како би га заштитио од Беренгара II.
Ричард I (Неустрашиви), војвода од Нормандије, жени се Емом од Париза. Она је ћерка Ига Великог, бившег војводе од Франака.
Данстан добија палијум као надбискуп Кентерберија од папе Јована XII. Он реформише манастире и спроводи правило Светог Бенедикта: сиромаштво, чедност и послушност монаха.
Краљевство Аксум (савремена Еритреја) је уништено од стране окупатора Бета Израела, под вођством краљице Гудит.
По захтеву кнегиње Олге Кијевске да пошаље епископа и учитеље, у Кијев је стигао монах Адалберт Магдебуршки, постављен у Немачкој за „епископа Русије“, и исте године био протеран.
2 Рођења
Википедија:Непознат датум — Баграт III од Грузије († 7. мај 1014)
3 Смрти
4 Дани сећања


Рио де ла Плата (Río de la Plata) је највећи естуар на свету који настаје спајањем ушћа река Парана и Уругвај у Атлантски океан. Рио де ла Плата представља границу између Аргентине и Уругваја.
Површина естуара износи 35.000 km², дужина 320 km, а ширина од 80 до 220 km. Естуар Рио де ла Плате је релативно плитак, дубок само између 2 и 8 метара, што објашњава велику количину материјала који наносе обе реке.
Површина слива естуара Рио де ла Плата износи око 3.200.000 km².
Први Европљанин који је стигао до естуара Рио де ла Плата био је Хуан Дијаз де Солис, 1515—1516. године, али му је је име дао Магелан 1519. године.
На естуару Рио де ла Плата леже следећи градови:
Буенос Ајрес
Монтевидео
Ла Плата


Валаш (средњоперсијски: Вардахш / Валахш, перзијски: بلاش) био је ирански принц из Куће Карен, који је касније 665. године постао владар Табаристана.
Био је унук племића Адара Валаша, а тиме и потомак Сухре, истакнутог иранског племића који је контролисао већи део послова Сасанског царства. Године 665. Валасх је убио Фарухзад-а, који је био владар Табаристана, а затим му је освојио домене, постајући тако једини владар Табаристана. Фарухзадов син, Сурхаб I, тада је побегао у упориште у Баванду у Мазандарану да би избегао Валаша. Сурхаб I је 673. године осветио оца убивши Валаша, а затим поново освојио Табаристан од Валаша.


Ђовани Бокачо (Giovanni Boccaccio; Черталдо, 1313 — Черталдо, 1375), италијански књижевник, хуманиста. Учествовао активно у политичком и културном животу фирентинске Комуне.
1 Биографија
Ђовани Бокачо, један од најзначајнијих писаца хуманизма, рођен је 1313. године, највероватније у Черталду, као ванбрачно дете имућног трговца Бокачина ди Келина. Младост је провео у Напуљу, где се школовао и започео свој књижевни развој. Када се појавила црна куга 1348. године, Бокачо се налазио у Фиренци. Од куге су умрли његов отац и маћеха, и тада је Бокачо остао на челу родитељског дома. Након 1348. године, књижевна слава и друштвени положај почели су да му доносе различита признања од фирентинске Комуне. Писац се током следеће деценије бавио разним званичним, дипломатским пословима. Веома велики утицај на Бокачов духовни развој и књижевни рад имао је Петрарка, са којим се Бокачо упознао 1350. године у Фиренци, и са којим је остао пријатељ до краја живота. Пропаст завере у децембру 1360. године, у коју су биле умешане личности веома блиске Бокачу изменила је политичке односе унутар фирентинске Комуне. У том периоду Бокачо је удаљен од јавних обавеза. Разочаран преварама и интригама у градском политичком животу писац се повукао у Черталдо, где је учио и медитирао. У новој фази политичке напетости, Бокачо је добио нова јавна задужења. Од велике важности била је његова посланичка мисија, од августа до новембра 1365. године, која је папи Урбану V донела подршку Фиренце за повратак папског двора у Рим. У пролеће 1371. године вратио се у Черталдо са свог последњег путовања у Напуљ, и ту је живео у оскудици, болестан, међу својим књигама. Године 1373. фирентинска Комуна га је позвала да у цркви Сан Стефано ди Бадија јавно чита и тумачи Дантеову Комедију. Умро је у Черталду 21. децембра 1375. године.
2 Књижевна активност у Напуљу
Дух Напуља, као и живот који је тамо водио сасвим је одговарао Бокачовим људским, интелектуалним и стваралачким тежњама. Кретао се у круговима учених људи и отменог света. Било му је омогућено да користи велику краљевску библиотеку, у којој је задовољавао своја широка интересовања у вези са књижевношћу, астрологијом, митологијом и другим подручјима. У таквој друштвеној и културној средини, којој је обележје давала хедонистичка и аристократска литература, Бокачо је започео интензивну књижевну активност, како на латинском, тако и на народном језику. Ипак, усредсредио се на дела на народном језику намењена дворској средини у којима је обрадио низ мотива у вези са сопственом личношћу.
Бокачо, попут Петрарке и Дантеа доживљава као најзначајнији догађај у формирању себе као књижевника сусрет са женом, која ће остати његова једина права и никад заборављена љубав. И данас је нејасно да ли је ова велика Бокачова љубав само плод маште и литерарне конвенције или реалан доживљај пресудан у развоју писца. Бокачова Фијамета је, како он сам тврди, била незаконита ћерка Роберта Анжујског.
Ако се изоставе разне Риме, прво дело које је Бокачо саставио био је краћи спев, Дијанин лов, мала поема од осамнаест певања у терцинама.
Дело европске славе из напуљског периода јесте роман у прози, у пет књига, Филоколо. Бокачо је у овом делу проширио, у књижевности већ познату тему о доживљајима двоје младих љубавника, Флорија и Бјанћифиоре.
Херојски, дворски и витешки поглед има основну улогу у Тесеиди, поеми у октавама у дванаест књига, посвећених Фијамети.
3 Књижевна активност у Фиренци
Фиренца је, насупрот Напуљу била средина практичног, трговачког, политиком и борбама ангажованог града. Бокачо је наставио са својом књижевном делатношћу у другачијем књижевном поднебљу. Он сада пише дела у којима спаја дворску средину, у којој се претходних година кретао, са амбијентом града и његовом богатом традицијом.
У делу Елегија госпође Фијамете жена није приказана као предмет обожавања, већ као субјекат који приповеда о својој љубавној патњи.
Најзрелије Бокачово песничко остварење у фирентинском периоду је Фијезоланска прича о нимфама, мала поема у 473 октаве, одраз поштовања писца према фирентинској традицији.
У Декамерону, ремек делу обликованом највероватније између 1348. и 1351. године, Бокачо је успео да прикаже живот у свој његовој пуноћи и да створи представу свестране, богате слике о људима, најразличитијих искустава и типова. Декамерон је збирка од сто новела, вешто осмишљене, прецизне структуре, која најављује Бокача као једног од најзначајнијих носилаца хуманистичких идеја.
4 Декамерон
4.1 Оквир Декамерона
Седам девојака и три младића срећу се у Цркви Свете Марије Новеле, стварају договор у коме ће прича постати спасоносна сила која побеђује смрт. Постоје мишљења да су седам девојака Бокачове љубавнице – од Пампинеје, коју је прву волео, до Елизе, коју је волео када је писао дело. Међутим, Пампинеја је бујна, Фијамета је распевана, Емилија је ласкавица, Лаурета Петраркина Лаура, Неифила поново заљубљена, и Елиза Вергилијева Дидона. Бар тако тврди де Санктис. Девојака има колико и дана у недељи, планета на небу, теолошких врлина (слободних вештина).
Број три, колико има младића, симболизује мушко начело и свето тројство. Панфило сав љубав претпоставља се да представља неверног Бокача, Филострато побеђен љубављу, представља Бокача одгурнутог. Дионео, на крају је један од пишчевих потписа, те је овај приповедач развратних прича на крају дана, вероватно сам аутор.
Приповедање новела само је део њихове активности, и они од тога праве ритуал – церемонију крунисања, задавање теме и правила приповедања. Магловит оквир говори о још неким њиховим сталним активностима као што су шетње. Порука Декамерона је можда, будимо великодушни да би тако овековечили своје кратке животе.
Приповедање је подељено на четири теме. Прва слободна (1 дан), друга о фортуни (2 дана), о амору (четири дана) и о великодушности (1 дан). Бокачо није желео да стил оквира пуно одудара од стила новела па је увео и прелазе.
4.2 Стил Декамерона
Аскетски дух који владао средњевековљем поставио је врхунац савршенства у екстазу. Дантеова алегоријска бића одраз су замагљене визије света, жеље да се нешто каже по угледу на теократску литературу, легенде, мистерије, визије и алегорије. Насупрот таквом свету постоји почетком 14. века жива трубадурска традиција која на свет гледа много ведрије, постоје новеле – приче о догађајима од великог значаја који нам се допадају као истинити. Ипак, неплодност дела која су претходила Декамерону је неспецифичност ситуације, општост ликова, и то је поље на коме ће Бокачо, учењак, познавалац, Дантеа и класике, зачети свој литерарни свет. Оскудан, протоколаран оквир Декамерона он испуњава индивидуализираним причама, у којима главну улогу играју две појаве – љубав и интелигенција. У односу на њих се читав свет поново процењује.
Дух хуманизма по чијим је ставовима и песник живео, намеће му да истакне у свом делу тријумф разума и духа, природног нагона, над мистицизмом клера. Декамероном Бокачо уздиже земаљски живот из блата, а књижевни род новеле из ниских у средње сталеже. Његово оружје је весела карикатура. Како она функционише? Карикатура је реално приказивање предмета уз истицање његове слабе и смешне стране, и управо је то средство послужило Бокачу да створи свој нови свет – који је природан, а не духован. Унутрашњи духовни живот пун мистерије и фанатизма који налазимо код Дантеа – овде је потиснут нагоном – силовитом реакцијом на сопствену супротност. У том свету Бог и провиђење су само именовани, док светом и људским судбинама управља слепи случај – Фортуна, која се може победити само уз помоћ интелигенције. Натприродног нема, може се појавити само као шала и превара, док се Бајка јавља само у две новеле последњег дана у причама о чаробном врту и великодушности. Легенда је изложена пародији, витешки идеали се хвале, али у склопу ренесансног заноса заштите природног понашања, личне иницијативе и домишљатости.
Због таквих карактеристика Бокачово је дело названо Људском комедијом, чистој супротности Божанственој Комедији, а овај термин употребљава и Де Санктис. Ово дефинише поетски свет у коме је тело супротстављено строгости клера, у коме профани свет карикира своје господаре. Злобно друштво незналица се супротставља интелигентном друштву. Комични мотив Декамерона проистиче из интелигентног, а не моралног света. Лукави дух стално тријумфује над неуким.
Такав поглед према интелекту долази из култа лепе форме, лепе речи и најезде античког наслеђа који долазе после Дантеа. Уметнике интересује лепа одећа стварности, а у проучавању их води ерудиција. Јавља се натурализам и реализам практичног живота. Али Бокачов свет није чисто реалистичан. Пре свега зато што његов циљ није да представи прецизно свет какав јесте, већ да пронађе чудесне и изузетне случајеве и да их представи на духовит начин. Новеле су само привидно, површно распоређене на теме и лелујају од крајности до крајности; трагично и комични, високо и ниско, мешају се као одраз ширег погледа на свет.
Аутор и слушалац су супериорни над причом – налазе се високо изнад ње, непредвидиви, посматрају свој предмет критички, забављају се и наслађују њиме на елегантан начин. Врста чудеснога која из тога извире је сасвим нова – људска дела у хиру случаја која побеђују претпоставке разума. Зато Де Санктис Декамерон назива и Караваном маште у коме су људи ослобођени свих веза наочиглед смрти – позорница људских дела којима управља случај. Пошто је интерес Декамерона у необичности узрока и последица догађаја, морално је потпуно уклоњено – врлина је такође књижевна – прерађена из витешких романа и световне литературе. Господа показују своју врлину тиме што се не служе зло својом силом већ се показују дарежљиви и услужни. Врлина тако више нема теолошки и мистичан карактер – и ствара се осећај ведрине. Срећне и тужне приче пливају у лепом оквиру све утопљене у ту ведрину. Описи, разговори и рефлексије разблажују и расплињују сваку тугу и коб – негативне, али и позитивне емоције постају сасвим површне.
Условљен историјским околностима (победом гибелина, миру, повратку античком наслеђу) интелект се размножио, створио своју класу (хуманисте) и тако се издвојио од остатка света. Сигуран знак учености у том соју постало је смејање грешном, неуком свету. Чак и проповедници више нису били суморни већ су настојали да досеткама, оговарањима и шалама забаве слушаоце. Зато и Бокачо себи дозвољава да у Декамерону световни људи приликом исповести (Ћапелето) магарче глупе и тупе свештенике.
Али шта то видимо у прелазу, Бокачовом изуму – Памфило почиње приповетку да ће се радити о томе да сваку ствар треба радити у име Бога, јер он узима у обзир чистоту молиоца, а не његово незнање, нити то што је можда у паклу.
Затим се оцртава човек који ужива у греху, који са задовољством и свесно чини зло. У Бургундији се понаша другачије, као љубазан и благ. Зеленаши се, кад Ћапелето оболи, брину да им његова смрт у њиховој куће не нашкоди за посао, јер су Италијански зеленаши. Иако би га отац пустио са исповести брже, матором Италијану је стало да што више слаже, јер у лажи ужива, а ово му је последња. Једном сам пљунуо у божијем храму каже на крају Ћапелето, а свештеник му одговара, нема везе сви ми тамо пљујемо по цео дан. Чак и преваранти су згранути и развесељени Ћапелетовим безочним лагањем.
Пошто је Ћапелето постао светац Бокачо закључује, да није важно каквом се свецу молимо док год је наша мисао чиста и искрена. Иако је приповедач у овој причи морално неопредељен због тога што не процењује светску правду, већ своје могућности, и однос са богом – он поставља једну комичну ситуацију – одушевљеног фратра и лажљивог Ћапелета – и из рушења једне од мистерија хришћанства – последње исповести – навир комика.
У истом маниру, чуда светаца (Мартелино, Фра Алберто) приказана су са комичном веселошћу. У причи о Мартлину три лакрдијаша долазе да виде умрлог свеца Арига. Да би ушли у пуни цркву, Мартелино се прави одузетим. Штос би му упалио али га је неко препознао и онда су га тукли. Да би га спасили, пријатељи га оптужују за крађу, од чега се он брани, али је барем спашен од батина због глуме хендикепираности. Сву тројицу спашава и награђује услужни Сандро, представник племићке врлине. Прича о Мартелину је забавна прича, без оштре поенте, која се игра са мотивом светости.
Још безобразнија је прича о Фра Алберту који је убедио жену да се у њу заљубио Анђео Гаврило. Нико не потенцира да је важно то што је он лоше завршио – важна је прича, која је пријатна, флуентна и држи пажњу. Тако и Пампинеја почиње причу – жели да исприча новелу која ће све да насмеје, али да се не удаљи сувише од теме приповедања. Прича је такође о преваранту који постаје свештеник преселивши се из Имоле у Венецију. У овој причи Фра Лаберто заступа интелект, који се зло служи својом моћи над приглупим светом. Из тога такође избија врцава комика, посебно када јој каже да га је анђео пребио и затражио да се извини што је кудио њену лепоту – Лизета се толико надула од узбуђења да јој кошуља није прекривала задњицу. Намере фра Алберта су потпуно телесне, али и смешне. Ту долази до оног момента који Ауербах наводи као пример за Бокачово третирање стварности разговор глупе Лизете и неке жене око Арханђела Гаврила, врхунац комичног у овој новели. Са психолошком рафинираношћу он осликава пријино устезање и тобож веровање Лизети да би јој она испричала целу причу. После тога су многе перипетије – скакање у канал Гранде, светковина на којој се Алберто прерушава у дивљег човека да би побегао од девера.
Живот представљен у Декамерону је велика слика света над којом се дижу Дантеове паклене Малеболге. Културан и углађен свет у њему је рефлекс витешких романа (Федерицо дегли Албриђи). У том свету. Утисак је да се у новелама налазимо у површном и лакомисленом свету, окренутом ка споља, ка уживању, судбинама ношеним тамо-'вамо вихоровима случаја и среће.
Култура у првом цвату, руга се некултури нижих слојева. Основни карактер који даје радост Декамероновим призорима је припростост неуких људи. Приповедачи Бокача су ренесансни људи – они проводе весео али пристојан живот, зазивају Бога, и поштују Вркву и религиозне форме – међутим они се смеју глупанима и лукавцима без тежње да свет исправе у моралном смислу, или да га реформишу – налик Краљу Лиру на краху Шекспирове драме, када држи Корделију у наручју, мртву. Та непосредност смрти је куга, код Бокача.
Радосној атмосфери приповедака умногоме доприноси њихов оквир – јер су и њиховим приповедачима оне само средство да се време проведе угодно, и да се не мисли на свакодневне опасности. Оно што их чини занимљивим јесте Бокачова уметност локализације – причања приче као да је јединствена, као да се одиграла само једанпут. Био је познат по томе да је до прецизности хирурга обрађивао предања све док не би биле само његове приче. (Паклена девојка В, 8).
Ту Бокачо прича једну обичну причу о томе како жена прецењује своју лепоту и куди друге, али због начина причања, паметне досетке њеног стрица и још неких детаља, прича изгледа као да се догодила само једном у Челатику. (Схватила је Фрескове истините речи онако како би их разумела овца)
5 Форма новеле
Бокачове иновације у форми новеле биле су увођење индивидуалних црта карактера, уместо општих типова, увођење амбивалентних ликова, ограничавање дејства Фортуне... Његова композициона структура са друге стране пратила је рану новелистичку традицију, са том специфичношћу што је Бокачова зближавала разне жанровске изворе. Бокачова схема у највећем броју приповедака изгледа овако:
Мотивација или припрема ситуације
Излаз из ситуације помоћу активне самоиницијативности
Хуманистичка лекција из морала
Уз то, постоје и нерешиве ситуације са трагичним крајем, изузетни случајеви и бајке (радње са карактером искушења). Дешава се да постоје и сложеније структуре – да задовољење жеље једног лика води штети другог; или синтагматска серија са два тока – стицање онога што се жели и избегавање настале претње.
Бокачова средства, су, за разлику од легенди, реторичка, а не чисто народска. Он полаже велики део уживања на драмски ефекат расправа и аргументација. Када се користи вулгаризмима он то чини да оцрта нпр. посустајање душе у жени (мадам Лизета разговара са пријом).
Сочност кратких новела је у закључку, баш као и код сонета. Тај закључак је често ненадан и у супротности је са премисама – те изреке, досетке, епиграме и шале створила је школа трубадура или «веселе науке». Међутим, забавна карикатура је Бокачов занат, а поента је уопштена, забавна ствар која произилази из раскошног заплета ситуација и мисли.
6 Књижевни опус
6.1 Књижевна дела
Дијанин лов (1334)
Филострато (1335)
Филоколо (око 1336)
Тесеида (између 1339. и 1340. године)
Аметова прича о нимфама (између 1341. и 1342. године)
Љубавна визија (1342)
Елегија госпође Фијамете (између 1343. и 1344. године)
Фијезоланска прича о нимфама (између 1344. и 1346. године)
Декамерон (између 1348. и 1351. године)*Корбачо (нема података кад је дело настало)
Риме
6.2 Расправе на латинском
(писане су између 1356. и 1361. године)
Генеалогија пагана*Славне жене*Пропаст славних људи*О планинама, шумама, изворима, језерима, рекама, мртвим водама или мочварама и о именима мора*Живот или мали трактат у славу Дантеа
7 Библиографија
7.1 Издања
(на српском и сродним језицима)
Ђовани Бокачо, "Декамерон", Савремена библиотека, Београд, 1936. (превод Михаило Добрић, Милорад Павловић)
Ђовани Бокачо, Из Декамерона, Novi Sad, Budućnost, 1946.
Giovanni Boccaccio, Novele, (превела Ива Адум, избор и поговор Ервин Шинко), Zagreb, Zora, 1948.
Giovanni Boccaccio, Život Danteov, (превела Татјана Фрковић), Zagreb, Zora, 1948.
Đovani Bokačo, Ljubavne ispovesti gospe Fjamete, Beograd, (превео са италијанског Момчило Савић), Narodna knjiga, 1958.
Ђовани Бокачо, Декамерон, Novi Sad, (превео Михајло Добрић), Bratstvo-jedinstvo, 1958.
Đovani Bokačo, Iz Dekamerona, Beograd, Rad, (О Бокачи и избору из Dekamerona Момчило Савић) 1960.
Giovanni Boccaccio, Dekameron, (превела Јерка Белан, поговор Francesco de Sanctis) Zagreb, Matica hrvatska, 1964.
Đovani Bokačo, Dekameron, Beograd, Jugoslavija, 1966.
Giovanni Boccaccio, Djela, (Rime, Filostrato, Ameto, Elegija gospe Fiammette, Spjev o fjezolanskim nimfama, Korbač, Raspravica u pohvalu Dantea) (priredili Frano Čale i Mate Zorić), SNL, Zagreb, Matica hrvatska, 1981.
Giovanni Boccaccio, Decameron i druga djela, Zagreb, Školska knjiga, 1989.
Đovani Bokačo, Dekameron, Sarajevo, Svjetlost, 1990.
Ђовани Бокачо, Декамерон, Beograd, Narodna knjiga - Alfa, 1996.
Đovani Bokačo, Dekameron, Podgorica,(превод Добрић Михајло, приредила Весна Килибарда) Unireks, 1997.
Đovani Bokačo, Dekameron, Beograd, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, 1998.
Đovani Bokačo, Vesele priče iz Dekamerona, Beograd, Srpska književna zadruga, 1999.
Đovani Bokačo, Dekameron, (knj. I), (Избор, превод и пропратни текстови Драган Мраовић), Beograd, Dereta, 2002.
Đovani Bokačo, Dekameron, (knj. II), (Избор, превод и пропратни текстови Драган Мраовић), Beograd, Dereta, 2003.


Текирдаг (Tekirdağ) или Редестос (Ραιδεστός) је град у Турској у вилајету Текирдаг. Према процени из 2019. у граду је живело 204.001 становника.
1 Становништво
Према процени, у граду је 2019. живело 204.001 становника.
2 Партнерски градови
Бајројт
Шарошпатак
Кавала
Крџали
Пјонгтаек
Сливен
Текиргиол
Тополчани
Фамагуста
Монтеваго
Шантоу
Велико Трново
Кечкемет


Сан Антонио (San Antonio) други је по величини град у америчкој савезној држави Тексас и седми по величини у САД. По попису становништва из 2020. у њему је живело 1.434.625 становника.
У граду живи преко 61% Хиспаноамериканаца и Латиноамериканаца. Привреда се састоји од трговине вуном, памуком и кожом, прехрамбене индустрије, рафинерија нафте и туризма. У граду има 31 високошколска установа и више од 30 приватних школа. Од културне баштине најзначајније је утврђење Аламо где су се водиле борбе између тексашке војске и војске САД.
Град је основан 1718. године као шпанска мисија. Године 1821, град улази у састав новоосноване мексичке државе, а од 1836. до 1846. део је Републике Тексас, а након тоге је припојен САД. Административно је седиште округа Бер.
Највећа база Америчког ваздухопловства налази се управо у Сан Антонију. Годишње се ту обучи 40.000 припадника америчке војске и чланица НАТО.
1 Географија
2 Становништво
Према попису становништва из 2010. у граду је живело 1.327.407 становника, што је 182.761 (16,0%) становника више него 2000. године.
3 Привреда
4 Партнерски градови
Гвадалахара
Тореон
Монтереј
Лас Палмас де Гран Канарија
Квангџу
Kaohsiung City
Санта Круз де Тенерифе
Кумамото
Ченај
Вуси


Бело Оризонте (Belo Horizonte) град је у Бразилу и главни је град државе Минас Жераис. По подацима из 2010. године, град има 16.451 становника. Неформални назив града је Беага (Beagá), јер тако на португалском језику звуче иницијали БХ. Град је центар веома интензивне економске и културне активности са изврсном инфраструктуром и на националном и на интернационалном нивоу. Бело Оризонте је један од четири највећа града и регије у Бразилу. Према процени из 2007. у граду је живело 2.412.937 становника.
Једна од занимљивих карактеристика Бело Оризонтеа, по којој је најпознатији у Бразилу, је непропорционалан однос у број жена и мушкараца. Средином 90-их година 20. вијека, у граду је било 175.000 жена више него мушкараца. Нико не зна разлог овоме, али се претпоставља да је разлог то што мушкарци одлазе из града у потрази за послом, а жене ипак остају уз породице.
1 Географија
2 Историја
Данашња метропола је некада била сеоце које је основао истраживач руда из Сао Паула, Жоао Леите да Силва Ортиз (João Leite da Silva Ortiz). Због повољних временских услова, које је овдје нашао, напустио је 1701. године експедицију и направио фарму под именом Курал дел Реј (Curral Del Rey, „Краљев Корал“). Дуго времена читав се овај крај звао по овој фарми. Послије њега, многи су долазили у овај регион и убрзо су основане нове фарме. Једна од таквих је и породица Гутијерез. И данас се област око њихове некадашње фарме зове по њима, а они су и даље једна од најбогатијих породица Бело Оризонтеа, посједујући Телемар, најуспјешнију телекомуникациону компанију у држави.
Село је расло захваљујући чињеници да је било на путу којим су крда стоке пролазила ка региону ријеке Сао Франсиско. Путници су посјећивали дрвену капелу у селу како би се помолили за срећан пут. На мјесту тадашње капелице сада се налази катедрала Боа Вијажем (Catedral da Boa Viagem: „добар пут“), са истоименим насељем око њега..
Када је 1889. године Бразил постао република, мјесто је промијенило име Краљев Корал у Бело Оризонте. Првобитна намјера је била да се мјесту да име Ново Оризонте (Novo Horizonte, „Нови Хоризонт“). Дана 7. децембра, 1893, Бело Оризонте је изабран за нови главни град Минас Жераиса, који је замијенио дотадашњи Оро Прето. Бело Оризонте је први планирани град у Бразилу. Центар града је имао испланирану мрежу улица, испресецану са дијагоналним авенијама, а од паркова је остао само велики централни парк. Насељавање и проширивање града, нарочито у задњих 20 година двадесетог вијека је учинило да овако оригиналан урбанистички план буде превазиђен. Град је требало да опет промијени име и да се зове Сидаде де Минас (Cidade de Minas), чак је и проглашен главним градом, 12. децембра, 1897. под тим именом, али ово име никада није постало популарно међу грађанима, па је и дефинитивно 1901. године званично враћено првобитно име Бело Оризонте.
Због превазиђеног урбанизма, и великих таласа досељавања, 20% популације у граду нема канализацију, а поплаве и кише још увијек односне животе и имовину. Иако је у питању метропола и један од највећих градова у Бразилу, Бело Оризонте се и даље сматра највећим малим градом на свијету.
3 Становништво
Према процени из 2007. у граду је живело 2.412.937 становника.
4 Привреда
Бело Оризонте је центар дистрибуције и прераде најважнијих грана индустрије државе, пољопривреде и рударства. Међу најважнијим производима се убрајају челик, текстил, аутомобили, злато, манган и драго камење. Бело Оризонте је такође и културни центар, са универзитетима, музејима, библиотекама и са најразноврснијим ноћним животом у држави.
5 Туристичке атракције
5.1 Пампуља
Осам километара од центра Бело Оризонтеа налази се област Пампуља. То је део града са сјајним вјештачким језером, парком и модерним вилама. Ту се налази изврсна катедрала Светог Фрање од Асизија (San Francisco de Assis), као и стадион Атлетико Минеира, познат као Минеирао, највећи стадион у држави. У Пампуљи се налази и еколошки парк и зоолошки врт.
5.2 Мангабејрас
Мангаберајс је најелитнија четврт Бело Оризонтеа. Између предивних зграда налази се и Папин Трг, на којем је папа Јован Павле II одржао посланицу у којој је изјавио "... какав лијеп хоризонт!". У близини се налази и парк Мангаберајс (Parque das Mangabeiras), толико велик да има сопствени интерни аутобуски сервис.
5.3 Саваси
Саваси је комерцијална четврт у центру града, али и четврт са најразноврснијим ноћним животом, са много клубова и ресторана и изврсном шопинг зоном. Овдје се налази Трг Слободе, на којем је и стара Гувернерова Палата (Палата Слободе), прва зграда завршена у планираном граду.
6 Слике
7 Спорт
Најпознатији фудбалски клубови из Бело Оризонте су:
Атлетико Минеиро (Clube Atlético Mineiro), популарни пијетлови, вишеструки прваци државе (Минас Жераис), освајачи КОНМЕБОЛ купа. Из овог клуба су потекли многи велики бразилски фудбалери као што су голман Клаудио Тафарел, Жилберто Силва и Жулијано Белети.
Америка (América Futebol Clube) - нижеразредни клуб, познатији као зечеви, изњедрио је бразилског репрезентативца Фреда.
Крузеиро Cruzeiro Esporte Clube - лисице су љути ривали пијетлова и једини су тим у Бразилу који су освојили троструку круну, Првенство Бразила, Куп Бразила и Шампионат државе (Минас Жераис). Из клуба је изашло много великих фудбалера, а у њему је и Роналдо започео своју професионалну каријеру.
8 Партнерски градови
Триполи
Хомс
Лисабон
Минск
Гранада
Чикаго
Витлејем
Chimbote


Систем за повраћај кинетичке енергије (Kinetic Energy Recovery System или скраћено КЕРС је систем батерија за прикупљање кинетичке енергије добивене кочењем. Систем је још у развоју, а користи се на болидима Формуле 1. ФИА је у сезони . допустила коришћење КЕРС-а од 60 KW. Од сезоне КЕРС у Формули 1 је преименован у ЕРС-К и користи се аутоматски, траје шест пута дуже и има шест пута већу снагу.
1 Систем рада
Приликом кочења кинетичка енергија се (маса и брзина возила...) при трењу дискова претвара у топлотну енергију, а енергија постепено губи. КЕРС служи управо томе да се један део топлотне енергије при трењу дискова, преусмери у систем који ће на неки начин прикупити. Енергија се сакупља у кондензатору који се на правцу празни те побољшава перформансе мотора.
2 Несреће
На тестирањима у Хересу 2008. догодила се необична несрећа. Наиме у модификованом болиду БМВ-Заубера којег је возио Кристијан Клин, БМВ-овог механичара ударио је електрични удар. Због тога је он завршио у болници, а КЕРС се показо као недовољно развијена компонента. Због тога су се многе екипе у Формули 1 бојале употребити КЕРС а од тада се приликом додира болида с КЕРС-ом обавезно носе заштитне рукавице.


Карла Галван (Carla Galvan, Вићенца, 10. мај 1952) италијанска je књижевница, преводилац и добротоворка из Вићенце.
1 Биографија
Карла Галван је 1970-их година, инспирисана менталитетом своје кућне помоћнице која је била пореклом из Србије, уписала студије тадашњег српскохрватског језика у Падови, али је завршила само три године. Дипломирала је германистику и постала професорка немачког језика у средњој школи. Љубав према језику Срба и словенској култури је ипак остала. Изучавала је рад Васе Пелагића, а Србију и Београд, посебно Скадарлију, посетила је више пута.
Ратови у Југославији 1990-их донели су велики број избеглица у Италију. Карла Галван их је дочекивала, преводила им документе, учила их италијански језик и проналазила посао, како би им олакшала живот у новој земљи. Ишла је и даље, сакупљавши храну, лекове и гардеробу, које је преко Трста слала избеглицама из сукобима захваћених подручја.
Увршћена је у „Енциклопедију националне дијаспоре”, коју уређује Иван Калаузовић Иванус.
1.1 Књижевни рад
Пише поезију на италијанском, немачком и српском језику, али на потоњем има највећи број публикованих књига. У усавршавању српског језика помогле су јој колеге, попут Раде Рајић Ристић, Владана Ракића, Тодоре Шкоро, Миомира Милинковића... са којима неретко заједнички објављује књиге и учествује на разним културним манифестацијама у Италији и Србији. Познавала је и Гроздану Олујић и такође и с њом сарађивала.
Србију доживљава као другу домовину, не кријући да би у њој желела да дочека старост. Између осталог, посветила јој је своју збирку песама „Моја Србија”. Већ има спремну и „српску варијанту” свог имена – псеудоним Драгана Галванић.
Поезија Карле Галван преведена је и на хинди и панџаби. Лауреаткиња је награда „Кочићево перо” за књигу „Мост међу душама” (2004) и „Лукијан Мушицки” (2019) Књижевног друштва „Сунчани брег” из Београда, коју је добила јер је својим песмама на српском и италијанском језику допринела развоју светске књижевности.
У слободно време бави се ведском астрологијом.
Члан је Савеза српских културно-уметничких друштава „Видовдан” из Вићенце.
1.2 Дела (избор)
Мост међу душама (Ponte tra anima) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Гносос, Београд, 2003) – коаутор: Рада Рајић Ристић
Србија у срцу (Serbia nel cuore) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Гносос, Београд, 2004) – коаутори: Рада Рајић Ристић, Марио Паван и Антонио Зулато
Моја Србија – поезија на српском (Гносос, Београд, 2006)
На границама сећања (Ai confini della memoria) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Београд, 2009) – коаутори: Рада Рајић Ристић и Амедеа Регацо
Под небом Србије (Sotto il cielo di Serbia) – поезија, тројезично: на српском, италијанском и немачком (Београд, 2010) – коаутори: Рада Рајић Ристић и Тодора Шкоро*Осмех судбине (Il sorriso del destino, Das Lächeln des Schicksals) – поезија, тројезично: на српском, италијанском и немачком (Етностил, Београд, 2015) – коаутори: Рада Рајић Ристић и Жељко Кнежевић
Зов огњишта (Il richiamo del focolare) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Етностил, Београд, 2017) – коаутори: Рада Рајић Ристић, Жељко Кнежевић и Снежана Шолкотовић*Варнице наде (Scintille di speranza) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Етностил, Београд, 2018) – коаутори: Рада Рајић Ристић и Рената Филипи*Ritmi di luce (Ритмови светлости) – поезија, двојезично: на италијанском и српском (Сунчани брег, Београд, 2019)
Поглед у живот (Sguardo nella vita) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Центар за културу „Врачар”, Београд, 2024) – коаутор: Рада Рајић Ристић
Честице љубави (Particelle d'amore) – поезија, двојезично: на српском и италијанском (Центар за културу „Врачар”, Београд, 2024) – коаутор: Емилија Чолак и Рада Рајић Ристић
2 Награде и признања
Награда „Кочићево перо” за књигу „Мост међу душама” (Бања Лука, 2004)
Награда „Лукијан Мушицки” за допринос развоју светске књижевности (Београд, 2019)


Радек Штјепанек (Radek Štěpánek) је чешки тениски тренер и бивши професионални тенисер. У појединачној конкуренцији је, поред пет освојених АТП титула, два пута играо финале на АТП Мастерс 1000 турнирима. Најбољи пласман на АТП ранг листи му је 8. место.
У конкуренцији парова је освојио два гренд слем трофеја са индијским играчем Леандером Паесом, док је у мешовитим паровима са Луцијом Храдецком освојио бронзану медаљу на Олимпијским играма 2016. у Риу де Жанеиру. Двапут је у одлучујућим мечевима у финалу донео репрезентацији Чешке Дејвис куп трофеј.
Током 2018. године је био један од тренера Новака Ђоковића, а од 2019. ради са Григором Димитровим.
1 Тениска каријера
Штјепанек је постао професионалац 1996. Прво се специјализовао за парове, освојио је 12 титула. Штјепанек се од 2002. више усредсредио на појединачну конкуренцију, иако је наставио на игра на највећим турнирима у конкуренцији парова. Познат је по гласном викању након поена и по његовим везама са многим професионалним тенисеркама.
Штјепанек је први пут доспео у пажњу јавности када је победио некадашњег првог тенисера света, Густава Киртена у пет сетова на путу до трећег кола Отвореног првенства Аустралије 2003.
Најбоља Штјепанекова сезона била је 2006, када је први пут у својој каријери стигао до финала турнира мастерс серије, Хамбург мастерса. Изгубио је финале од Томија Роберда без добијеног сета. Након тога је доспео до 11. места на АТП листи, његовог најбољег пласмана до тада.
Раније 2006. је освојио своју прву АТП титулу, победивши Кристофа Рокуса у финалу турнира у Ротердаму. Те године је први пут у својој каријери стигао до четвртфинала једног гренд слем турнира. То је било на Вимблдону, где га је поразио Јонас Бјеркман, иако је имао меч лопту у тај брејку четвртог сета.
Овај успех је помогао Штјепанеку да дође до осмог места на АТП листи, што је његов најбољи пласман у каријери. Вимблдон је био последњи турнир на којем је Штјепанек учествовао 2006, јер је морао да паузира до краја сезоне због хроничне повреде врата.
2007. је освојио своју другу титулу у појединачној конкуренцији победивши Џејмса Блејка у финалу турнира у Лос Анђелесу у три сета.
1.1 2008.
Штјепанек је 2008. имао добру сезону, стигао је до финала турнира у Сан Хозеу у коме га је поразио Енди Родик. Такође је стигао до полуфинала Рим мастерса, где је изгубио од Новака Ђоковића. На Летњим олимпијским играма 2008, је изгубио у првом колу од Микаела Љодре у три сета, 6–4, 6–7 (5), 9–11. Сезону је завршио на 27. месту, али је играо на Мастерс купу као замена. Био је на одмору на Тајланду, па је могао да дође на турнир у Шангају без одлагања. Након што се Енди Родик повукао пре свог другог меча, Штјепанеку је преостало да игра два меча, против Роџера Федерера и Жила Симона. Изгубио је оба меча, од Федерера 7–6(4), 6–4, а од Симона 6–1, 6–4.
1.2 2009.
Штјепанек је сезону почео освојивши турнир у Бризбејну. У финалу је савладао Фернанда Вердаска 3–6, 6–3, 6–4.
На Отвореном првенству Аустралије је стигао до трећег кола где га је поразио Вердаско 4–6, 0–6, 0–6. На турниру у Сан Хозеу је дошао до своје четврте титуле у каријери, савладавши у финалу Мардија Фиша. На овом турниру је са Томијем Хасом освојио титулу и у конкуренцији парова. Помогао је репрезентацији Чешке да дође до финала Дејвис купа.
1.3 2010.
Бранио је титулу на турниру у Бризбејну, али га је у финалу савладао Енди Родик 6–7(2), 6–7(7). На Отвореном првенству Аустралије је био постављен за 13. носиоца, али га је већ у првом колу поразио Иво Карловић 6–2, 6–7(5), 4–6, 6–3, 4–6. Није учествовао на Ролан Гаросу и Вимблдону због повреде колена.
1.4 Тренер
Штјепанек је једно време био тренер у стручном штабу српског тенисера Новака Ђоковића, са којим је остао у пријатељским односима.
2 Гренд слем финала
2.1 Парови: 5 (2–3)
!Исход
!Бр.
!Година
!Турнир
!Подлога
!Партнер
!Противници
!Резултат
Финалиста
1.
2002.
ОП САД
Тврда
Јиржи Новак
Махеш Бупати Макс Мирни
3–6, 6–3, 4–6
Победник
1.
2012.
ОП Аустралије
Тврда
Леандер Паес
Боб Брајан Мајк Брајан
7–6(7–1), 6–2
Финалиста
2.
2012.
ОП САД (2)
Тврда
Леандер Паес
Боб Брајан Мајк Брајан
3–6, 4–6
Победник
2.
2013.
ОП САД
Тврда
Леандер Паес
Александар Пеја Бруно Соарес
6–1, 6–3
Финалиста
3.
2016.
ОП Аустралије
Тврда
Данијел Нестор
Џејми Мари Бруно Соарес
6–2, 4–6, 5–7
3 Финала АТП мастерс 1000 серије
3.1 Појединачно: 2 (0–2)
!Исход
!Бр.
!Година
!Турнир
!Подлога
!Противник
!Резултат
Финалиста
1.
2004.
Париз
Тепих (д)
Марат Сафин
3–6, 6–7(5–7), 3–6
Финалиста
2.
2006.
Хамбург
Шљака
Томи Робредо
1–6, 3–6, 3–6
3.2 Парови: 2 (2–0)
!Исход
!Бр.
!Година
!Турнир
!Подлога
!Партнер
!Противници
!Резултат
Победник
1.
2012.
Мајами
Тврда
Леандер Паес
Макс Мирни Данијел Нестор
3–6, 6–1, [10–8]
Победник
2.
2012.
Шангај
Тврда
Леандер Паес
Махеш Бупати Рохан Бопана
6–7(7–9), 6–3, [10–5]
4 Мечеви за олимпијске медаље
4.1 Мешовити парови: 1 (1–0)
!Исход
!Година
!Турнир
!Подлога
!Партнерка
!Противници
!Резултат
Бронза
2016.
Олимпијске игре у Рију
Тврда
Луција Храдецка
Сања Мирза Рохан Бопана
6–1, 7–5
5 АТП финала
5.1 Појединачно: 12 (5–7)
!Легенда
Гренд слем турнири (0–0)
Завршно првенство сезоне (0–0)
АТП мастерс 1000 (0–2)
АТП 500 (2–1)
АТП 250 (3–4)
!Финала по подлози
Тврда (5–3)
Шљака (0–1)
Трава (0–0)
Тепих (0–3)
!Финала по локацији
Отворено (3–2)
Дворана (2–5)
!Исход
!Бр.
!Датум
!Турнир
!Подлога
!Противник
!Резултат
Финалиста
1.
7. новембар 2004.
Париз, Француска
Тепих (д)
Марат Сафин
3–6, 6–7(5–7), 3–6
Финалиста
2.
6. фебруар 2005.
Милано, Италија
Тепих (д)
Робин Седерлинг
3–6, 7–6(7–2), 6–7(5–7)
Финалиста
3.
2. октобар 2005.
Хо Ши Мин, Вијетнам
Тепих (д)
Јонас Бјеркман
3–6, 6–7(4–7)
Победник
1.
26. фебруар 2006.
Ротердам, Холандија
Тврда (д)
Кристоф Рокус
6–0, 6–3
Финалиста
4.
21. мај 2006.
Хамбург, Немачка
Шљака
Томи Робредо
1–6, 3–6, 3–6
Победник
2.
22. јул 2007.
Лос Анђелес, САД
Тврда
Џејмс Блејк
7–6(9–7), 5–7, 6–2
Финалиста
5.
25. фебруар 2008.
Сан Хозе, САД
Тврда (д)
Енди Родик
4–6, 5–7
Победник
3.
11. јануар 2009.
Бризбејн, Аустралија
Тврда
Фернандо Вердаско
3–6, 6–3, 6–4
Победник
4.
16. фебруар 2009.
Сан Хозе, САД
Тврда (д)
Марди Фиш
3–6, 6–4, 6–2
Финалиста
6.
22. фебруар 2009.
Мемфис, САД
Тврда (д)
Енди Родик
5–7, 5–7
Финалиста
7.
10. јануар 2010.
Бризбејн, Аустралија
Тврда
Енди Родик
6–7(2–7), 6–7(7–9)
Победник
5.
7. август 2011.
Вашингтон, САД
Тврда
Гаел Монфис
6–4, 6–4
5.2 Парови: 33 (18–15)
!Легенда
Гренд слем турнири (2–3)
Завршно првенство сезоне (0–0)
АТП мастерс 1000 (2–0)
АТП 500 (4–5)
АТП 250 (10–7)
!Финала по подлози
Тврда (12–14)
Шљака (5–0)
Трава (0–0)
Тепих (1–1)
!Финала по локацији
Отворено (12–12)
Дворана (6–3)
!Исход
!Бр.
!Датум
!Турнир
!Подлога
!Партнер
!Противници
!Резултат
Победник
1.
2. мај 1999.
Праг, Чешка
Шљака
Мартин Дам
Марк Кил Николас Лапенти
6–0, 6–2
Победник
2.
15. април 2001.
Есторил, Португал
Шљака
Михал Табара
Доналд Џонсон Ненад Зимоњић
6–4, 6–1
Победник
3.
6. мај 2001.
Минхен, Немачка
Шљака
Петр Лукса
Хаиме Онцинс Данијел Оршанић
5–7, 6–2, 7–6(7–5)
Финалиста
1.
26. август 2001.
Лонг Ајленд, САД
Тврда
Леош Фридл
Џонатан Старк Кевин Улијет
1–6, 4–6
Финалиста
2.
30. септембар 2001.
Хонг Конг, Кина
Тврда
Петр Лукса
Карстен Браш Андре Са
0–6, 5–7
Победник
4.
14. октобар 2001.
Беч, Аустрија
Тврда (д)
Мартин Дам
Јиржи Новак Давид Рикл
6–3, 6–2
Финалиста
3.
17. фебруар 2002.
Копенхаген, Данска
Тврда (д)
Јиржи Новак
Јулијан Ноул Михаел Колман
6–7(8–10), 5–7
Победник
5.
5. мај 2002.
Минхен, Немачка (2)
Шљака
Петр Лукса
Петр Пала Павел Визнер
6–0, 6–7(4–7), [11–9]
Финалиста
4.
7. септембар 2002.
Њујорк, САД
Тврда
Јиржи Новак
Махеш Бупати Макс Мирни
3–6, 6–3, 4–6
Финалиста
5.
13. октобар 2002.
Беч, Аустрија
Тврда (д)
Јиржи Новак
Џошуа Игл Сандон Стол
4–6, 3–6
Победник
6.
2. фебруар 2003.
Милано, Италија
Тепих (д)
Петр Лукса
Томаш Цибулец Павел Визнер
6–4, 7–6(7–4)
Финалиста
6.
17. јануар 2004.
Окланд, Нови Зеланд
Тврда
Јиржи Новак
Махеш Бупати Фабрис Санторо
6–4, 5–7, 3–6
Победник
7.
22. фебруар 2004.
Ротердам, Холандија
Тврда (д)
Пол Хенли
Јонатан Ерлих Енди Рам
5–7, 7–6(7–5), 7–5
Победник
8.
18. јул 2004.
Штутгарт, Немачка
Шљака
Јиржи Новак
Симон Аспелин Тод Пери
6–2, 6–4
Победник
9.
19. септембар 2004.
Делреј Бич, САД
Тврда
Леандер Паес
Гастон Етлис Мартин Родригез
6–0, 6–3
Финалиста
7.
10. октобар 2004.
Лион, Француска
Тепих (д)
Јонас Бјеркман
Јонатан Ерлих Енди Рам
6–7(2–7), 2–6
Победник
10.
13. фебруар 2005.
Марсеј, Француска
Тврда (д)
Мартин Дам
Марк Ноулс Данијел Нестор
7–6(7–4), 7–6(7–5)
Победник
11.
27. фебруар 2005.
Дубаи, УАЕ
Тврда
Мартин Дам
Јонас Бјеркман Фабрис Санторо
6–2, 6–4
Победник
12.
19. фебруар 2006.
Марсеј, Француска (2)
Тврда (д)
Мартин Дам
Марк Ноулс Данијел Нестор
6–2, 6–7(4–7), [10–3]
Финалиста
8.
7. јануар 2007.
Аделејд, Аустралија
Тврда
Новак Ђоковић
Весли Муди Тод Пери
4–6, 6–3, [13–15]
Финалиста
9.
3. март 2007.
Дубаи, УАЕ
Тврда
Махеш Бупати
Фабрис Санторо Ненад Зимоњић
5–7, 7–6(7–3), [7–10]
Победник
13.
16. фебруар 2009.
Сан Хозе, САД
Тврда (д)
Томи Хас
Рохан Бопана Јарко Нијеминен
6–2, 6–3
Финалиста
10.
8. август 2010.
Вашингтон, САД
Тврда
Томаш Бердих
Марди Фиш Марк Ноулс
6–4, 6–7(7–9), [7–10]
Победник
14.
28. јануар 2012.
Мелбурн, Аустралија
Тврда
Леандер Паес
Боб Брајан Мајк Брајан
7–6(7–1), 6–2
Победник
15.
31. март 2012.
Мајами, САД
Тврда
Леандер Паес
Макс Мирни Данијел Нестор
3–6, 6–1, [10–8]
Финалиста
11.
7. септембар 2012.
Њујорк, САД (2)
Тврда
Леандер Паес
Боб Брајан Мајк Брајан
3–6, 4–6
Финалиста
12.
7. октобар 2012.
Токио, Јапан
Тврда
Леандер Паес
Александар Пеја Бруно Соарес
3–6, 6–7(5–7)
Победник
16.
14. октобар 2012.
Шангај, Кина
Тврда
Леандер Паес
Махеш Бупати Рохан Бопана
6–7(7–9), 6–3, [10–5]
Финалиста
13.
4. август 2013.
Вашингтон, САД (2)
Тврда
Марди Фиш
Жилијен Бенето Ненад Зимоњић
6–7(5–7), 5–7
Победник
17.
8. септембар 2013.
Њујорк, САД
Тврда
Леандер Паес
Александар Пеја Бруно Соарес
6–1, 6–3
Победник
18.
26. јул 2015.
Богота, Колумбија
Тврда
Едуар Роже-Васелен
Мате Павић Мајкл Винус
7–5, 6–3
Финалиста
14.
30. јануар 2016.
Мелбурн, Аустралија
Тврда
Данијел Нестор
Џејми Мари Бруно Соарес
6–2, 4–6, 5–7
Финалиста
15.
6. јануар 2017.
Доха, Катар
Тврда
Вашек Поспишил
Жереми Шарди Фабрис Мартин
4–6, 6–7(3–7)
6 Остала финала
6.1 Тимска такмичења: 5 (2–3)
!Исход
!Бр.
!Датум
!Турнир
!Подлога
!Партнери
!Противници
!Резултат
Финалиста
1.
24. мај 2003.
Екипно првенство, Диселдорф, Немачка
Шљака
Јиржи Новак
Фернандо Гонзалез Марсело Риос Николас Масу
1–2
Финалиста
2.
4–6. децембар 2009.
Дејвис куп, Барселона, Шпанија
Шљака (д)
Томаш Бердих Јан Хајек Лукаш Длухи
Рафаел Надал Фернандо Вердаско Давид Ферер Фелисијано Лопез
0–5
Финалиста
3.
26. мај 2012.
Екипно првенство, Диселдорф, Немачка
Шљака
Томаш Бердих Франтишек Чермак
Јанко Типсаревић Виктор Троицки Ненад Зимоњић Мики Јанковић
0–3
Победник
1.
16–18. новембар 2012.
Дејвис куп, Праг, Чешка
Тврда (д)
Томаш Бердих Лукаш Росол Иво Минар
Давид Ферер Николас Алмагро Марсел Гранољерс Марк Лопез
3–2
Победник
2.
15–17. новембар 2013.
Дејвис куп, Београд, Србија
Тврда (д)
Томаш Бердих Лукаш Росол Јан Хајек
Новак Ђоковић Душан Лајовић Илија Бозољац Ненад Зимоњић
3–2
7 Учинак на турнирима у појединачној конкуренцији
! Година !! 1997 !! 1998 !! 1999 !! 2000 !! 2001 !! 2002 !! 2003 !! 2004 !! 2005 !! 2006 !! 2007 !! 2008 !! 2009 !! 2010 !! 2011 !! 2012 !! 2013 !! 2014 !! 2015 !! 2016 !! 2017 !! !! !!
Гренд слем турнири
ОП Аустралије
Н
Н
Н
КВ2
Н
Н
3K
2K
3K
2K
3K
1K
3K
1K
2K
1K
3K
1K
Н
2K
2K
0 / 14
15–14
52%
Ролан Гарос
Н
КВ3
Н
Н
Н
КВ1
2K
1K
3K
3K
2K
4K
3K
Н
1K
1K
1K
3K
2K
1K
Н
0 / 13
14–13
52%
Вимблдон
Н
Н
КВ2
КВ2
КВ1
3K
3K
2K
2K
ЧФ
1K
3K
4K
Н
1K
3K
2K
2K
1K
1K
Н
0 / 14
19–14
58%
ОП САД
Н
Н
Н
КВ1
Н
1K
3K
1K
2K
Н
2K
3K
4K
1K
2K
1К
1K
1K
1K
1K
Н
0 / 14
10–14
42%
Поб–пор на г. с.'0–0'0–0'0–0'0–0'0–0'2–2'7–4'2–4'6–4'7–3'4–4'7–4'10–4'0–2'2–4'2–4'3–4'3–4'1–3'1–4'1–1'0 / 55'58–55'51%'Завршно првенство сезонеМастерс куп
Није се квалификовао
ГФ
Није се квалификовао0 / 1'0–2'0%'Репрезентација
Олимпијске игре
НО
Н
НО
Н
НО
1К
НО
1K
НО
Н
НО
0 / 2
0–2
0%
Екипно првенство
Није учествовао
Ф
ГФ
Није учествовао
Ф
НО
0 / 3
5–6
45%
Хопман куп
Није учествовао
ГФ
Није учествовао
0 / 1
2–1
67%
Дејвис куп
Н
Н
Н
Н
Н
Н
1К
1К
Н
Н
1К
ЧФ
Ф
ПФ
1К
П'ППФ
1К
ЧФ
Н
2 / 12
15–13
54%Поб–пор'0–0'0–0'0–0'0–0'0–0'0–0'3–3'2–4'0–0'0–0'1–1'2–1'3–2'2–1'1–0'3–7'2–1'3–2'0–0'0–0'0–0'2 / 18'22–22'50%'АТП Мастерс 1000 серија
Индијан Велс
Н
Н
Н
Н
Н
Н
1К
1К
2К
2К
2К
3К
2К
2К
1К
3К
Н
2К
Н
КВ2
Н
0 / 11
3–11
21%
Мајами
Н
Н
КВ2
Н
Н
Н
4К
3К
4К
4К
4К
4К
4К
Н
2К
3К
Н
2К
Н
КВ1
Н
0 / 10
18–10
64%
Монте Карло
Н
Н
Н
Н
Н
Н
1К
1К
2К
2К
2К
1К
1К
Н
2К
1К
1К
2К
Н
Н
Н
0 / 11
5–11
31%
Мадрид
Н
Н
Н
Н
Н
Н
Н
Н
ЧФ
Н
1К
2К
1К
Н
Н
2К
2К
1К
Н
2К
Н
0 / 8
6–8
43%
Рим
Н
Н
Н
Н
Н
Н
3К
2К
ЧФ
3К
2К
ПФ
3К
Н
Н
2К
1К
2К
Н
КВ2
Н
0 / 10
17–10
63%
Канада
Н
Н
Н
Н
Н
3К
1К
Н
1К
Н
ПФ
1К
1К
1К
1К
3К
2К
1К
Н
3К
Н
0 / 12
11–12
48%
Синсинати
Н
Н
Н
Н
Н
КВ1
1К
КВ1
1К
Н
2К
1К
3К
1К
3К
3К
2К
1К
Н
Н
Н
0 / 10
8–10
44%
Шангај
ЧФ
1К
2К
ЧФ
Н
Н
Н
Н
Н
0 / 4
7–4
64%
Париз
Н
Н
Н
Н
Н
2К
1К
Ф
ПФ
Н
Н
2К
ПФ
3К
1К
Н
Н
Н
Н
Н
Н
0 / 8
15–8
65%
Хамбург
Н
Н
Н
Н
Н
Н
1К
Н
2К
Ф
1К
Н
0 / 4
6–4
60%
Поб–пор на м. т.'0–0'0–0'0–0'0–0'0–0'3–2'5–8'8–5'12–9'10–5'9–8'9–8'12–9'2–5'5–7'11–8'3–5'4–7'0–0'3–2'0–0'0 / 88'96–88'52%
'401
165
169
277
542
63
46
33
20
19
30
2712
62
28
31
44
68
197
107
354
'8 Однос победа и пораза против топ 20 тенисера
Имена тенисера који су били на првом месту АТП листе су подебљана.
Фелисијано Лопез 8–3
Филип Колшрајбер 6–2
Рајнер Шитлер 6–2
Гзавје Малис 6–3
Хуан Монако 5–2
Виктор Троицки 5–4
Николас Алмагро 4–1
Фернандо Гонзалез 4–1
Марди Фиш 4–1
Андреас Сепи 4–2
Станислас Вавринка 4–3
Фернандо Вердаско 4–3
Иво Карловић 4–3
Винсент Спејдија 4–3
Михаил Јужни 4–4
Јарко Нијеминен 4–4
Николај Давиденко 4–7
Макс Мирни 3–0
Ришар Гаске 3–1
Штефан Кубек 3–1
Николас Лапенти 3–1
Бернард Томић 3–1
Хуан Карлос Фереро 3–1
Марин Чилић 3–1
Маркос Багдатис 3–2
Џон Изнер 3–2
Пол-Анри Матје 3–3
Хуан Мартин дел Потро 3–3
Џејмс Блејк 3–4
Томи Хас 3–4
Гаел Монфис 3–6
Давид Ферер 3–8
Хосе Акасусо 2–0
Горан Иванишевић 2–0
Густаво Киртен 2–0
Фабрис Санторо 2–0
Кевин Андерсон 2–1
Игор Андрејев 2–1
Гастон Гаудио 2–1
Александар Долгополов 2–1
Пабло Куевас 2–1
Иван Љубичић 2–1
Алберт Рамос-Вињолас 2–1
Марат Сафин 2–1
Парадорн Сричапан 2–1
Хуан Игнасио Чела 2–1
Роби Џинепри 2–1
Јиржи Новак 2–2
Жил Симон 2–2
Дмитриј Турсунов 2–2
Фабио Фоњини 2–2
Томи Робредо 2–5
Робин Седерлинг 2–5
Тим Хенман 2–5
Енди Мари 2–7
Роџер Федерер 2–14
Марио Анчић 1–0
Андреа Гауденци 1–0
Никола Ескиде 1–0
Агустин Каљери 1–0
Франциско Клаве 1–0
Лукаш Кубот 1–0
Магнус Ларсон 1–0
Беноа Пер 1–0
Марсело Риос 1–0
Марк Росе 1–0
Томас Јохансон 1–1
Алберт Коста 1–1
Тод Мартин 1–1
Грег Руседски 1–1
Гиљермо Кањас 1–2
Сем Квери 1–2
Алекс Коређа 1–2
Карол Кучера 1–2
Николас Масу 1–2
Давид Налбандијан 1–2
Томаш Бердих 1–3
Себастијан Грожан 1–3
Никола Кифер 1–3
Флоријан Мајер 1–3
Карлос Моја 1–3
Јанко Типсаревић 1–3
Лејтон Хјуит 1–3
Жо-Вилфрид Цонга 1–3
Јонас Бјеркман 1–4
Енди Родик 1–7
Новак Ђоковић 1–13
Роберто Баутиста Агут 0–1
Григор Димитров 0–1
Томас Енквист 0–1
Јежи Јанович 0–1
Јевгениј Кафељников 0–1
Рихард Крајичек 0–1
Феликс Мантиља 0–1
Кеј Нишикори 0–1
Џек Сок 0–1
Доминик Тим 0–1
Марк Филипусис 0–1
Доминик Хрбати 0–1
Андре Агаси 0–2
Давид Гофен 0–2
Ник Кириос 0–2
Арно Клеман 0–2
Јирген Мелцер 0–2
Андреј Павел 0–3
Милош Раонић 0–3
Ернестс Гулбис 0–4
Рафаел Надал' 0–7* Статистика од 24. априла 2017.''


„Дода флоаре/Ин градиница суп нук“ јесте сингл са пјесмама Слободана Домаћиновића и Слободанке Цице Благојевић из 1979. године, у издању Београд диска. Сингл је снимљен уз инструменталну пратњу Оркестра Манојла Благојевића. На њему се налазе пјесме:
Дода флоаре (Dodă floare – Драги цвијете)
Ин градиница суп нук (În grădinică sup-nuk – У баштици, под орахом)


Јан Непомук Штјепанек (Jan Nepomuk Štěpánek; Хрудим, 19. мај 1783 — 12. фебруар 1844) био је чешки драматург, позоришни редитељ, глумац и позоришни управник.
1 Биографија
Рођен је 19. маја 1783. у Хрудиму, у Хабзбуршкој монархији. Школовао се у гимназији Литомишл, а студирао филозофију и теологију на Карловом универзитету. Године 1800. учествовао је у аустријској војсци против Наполеона I Бонапарте.
По завршетку универзитета, 1803–05, придружио се глумцима патриотског позоришта који су играли у Малој Страни, у Прагу. Почео је да преводи драме. Године 1807. постао је суфлер у позоришту Мала Страна. Године 1812. започео је каријеру у позоришту Естатес. Био је одговоран за представе које су у недељу поподне изводили чешки аматерски глумци, на чешком језику. За њих је написао и превео више од стотину драма. Радио је као агент за продају карата, секретар и на крају као један од три директора позоришта. Преминуо је 12. фебруара 1844. у Прагу.
2 Рад
Његов рад није квалитетан, али је у то време био изузетно угледан по патриотским заслугама. Међу његовим драмама су Čech a Němec и Břetislav První, český Achilles. Међу његовим најуспешнијим преводима била су дела Венцела Милера и Адолфа Берлеа, као и Моцартова опера Дон Ђовани и чешки оперни ансамбл пун либрета.


Радојка Коцијанчић (Баћевац, 15. децембар 1943) српски је специјалиста хигијене, психијатрије и субспецијалиста исхране, редовни професор на Медицинском факултету у Београду, члан Академије медицинских наука СЛД-а и њен Генерални секретар.
1 Живот и каријера
Рођена је 15. децембра 1943. године у Баћевцу, општина Барајево, Србија, у службеничкој породици. Основно школовање завршила је у Барајеву, а XI гимназију у Београду. Медицински факултет студирала је у Београду од 1962 до 1967. године, на коме је дипломирала 1967. године.
Лекарски стаж је завршила 1968. године у Београду, када је положила и стручни испит. За стручног сарадника Хигијенског института Медицинског факултета у Београду је изабрана 1969. године, а реизабрана 1972. године, за асистента је изабрана 1972., а реизабрана 1975. године. У звање доцента изабрана је 1977. године, а реизабрана 1982. године. У звање ванредног професора изабрана је 1982. године, а реизабрана 1987. године. Од 1988. године је Редовни професор на предмету Хигијена на Медицинском факултету у Београду.
Редовни је члан Академије Медицинских наука Српског Лекарског Друштва од 2004. године (ванредни члан постала 1998.).
Проф. др Радојка Коцијанчић је положила специјалистички испит из Хигијене 1975., а из Психијатрије 1986. са одличним успехом и субспецијалиста је исхране.
3 Дело
Здравствену делатност је развила радећи у Саветовалишту за ментално здравље младих при Институту за хигијену и медицинску екологију, кроз који пролази велики број пацијената. Последипломске студије је завршила на Медицинском факултету у Београду и одбранила магистарски рад «Утицај неких фактора из услова живота и рада на психофизички развој и оболевање радничке омладине» 1972. године. Докторску дисертацију под насловом «Специфичности у психофизичком развоју и морбидитету ученика школа за квалификоване раднике» одбранила је 1976. године једногласно са одличним успехом.
Оснивач је последипломске Катедре за школску хигијену и психофизиологију раста и развоја. Веома значајан научни допринос је у домену превентивне медицине и ужој области менталне и школске хигијене, деце и адолесцената. Усавршавала се у Blacksburgu (Вирџинија, САД) 1985.године.
Објавила је 240 радова у иностраним и домаћим часописима и књигама. Коаутор је 6 монографија и аутор 50 поглaвља у књигама и уџбеницима (4 на енглеском језику). Уредник је уџбеника Хигијена (2002.), који је изашао после 30 година, a друго издање 2009. године. Од 15 штампаних научно-истраживачких пројеката, у 9 је била главни истраживач. Значајно је допринела дугогодишњој студији «Stroke» - Rochestera, САД и Београда. Организатор је више конгреса и симпозијума. М научне компетентности је 401. Цитирана је преко 100 пута. Одржала је 15 предавања по позиву у земљи и иностранству (Торонто, Хајделберг, Беч, Даблин). Била ментор у 35 магистарских и 21 докторској тези.
Била је председник специјалистичке Комисије Хигијене и предавала превентивне гране у Београду, Подгорици, Фочи, Приштини и Крагујевцу, а такође је предавала и социјалну психијатрију, уз наставу на енглеском језику.
У току студија је била:
потпредседник Универзитетског Одбора СС Београда,
члан Универзитетског Савета, Републичког и Централног одбора студената Југославије.
3 Дело
У току богате и успешне каријере обављала је дућности:
Продекан за редовну наставу,
Руководиоца за интеграцију Клиничког центра,
Председавајуег биомедицинске групације Универзитета,
Члан Комисије за науку Скупштине СФРЈ и Републичког Комитета и Фонда за науку,
Длегат Скупштине Србије,
Члан председништва Синдиката Југославије,
Дектор Института и шеф Катедре Хигијене више пута,
Шефа последипломске Катедре за Школску хигијену и психофизиологију раста и развоја.
Данас је активани члан СЛД-а, члан Превентивне секције СЛД-а, Председнишвта Удружења за Превентивну медицину. Била је Генерални секретар и Председник Савеза лекарских друштава Србије и Црне Горе. Сада је Генерални секретар Академије медицинских наука СЛД-а, члан председништва СЛД-а и уредништва „Српског Архива”.
Члан је International Education (IE) од 1993. године – где је учланила Синдикат образовања Србије и Црне Горе (једина међународна организација у којој је тада била наша земља) и Интернационалног Удружења за Превентивну Медицину (I.F.H.P.S.M.).
Покојни супруг јој је био професор Медицинског факултета,а син и ћерка су лекари специјалисти.
4 Признања
Добитник је следећијх награда и признања.
Годишње награде СЛД-а за примарну здравствену заштиту, 1996. за књигу «Енциклопедија здраве исхране»;
Спомен Плакете Београда, за науку 1987.,
Ордена рада са златним венцем 1989. године.
Повеље СЛД-а за 2012. годину
Награде СЛД-а за Животно дело 2015.године.
Њено име се наводи у едицијама:
„Ко је ко у Србији” 1985.
Едицији личност године 1997. Америчког Биографског Института.
Биографском је лексикону „Познати српски лекари” Београд-Торонто 2005.