Мангулица (од mangalica) је раса свиње која је у Мађарској под заштитом државе.
Спада у масни производни тип свиња које карактерише каснозрелост, мала плодност, велики утрошак хране за јединицу прираста, изразита склоност за производњу масти, снажна конституција, али и велика способност прилагођавања на лоше услове смештаја, исхране и држања.
1 Историјат
После повлачења Турака са простора Панонске низије, остало је веома мало свиња. Турци, из религијских разлога, нису користили месо ове животиње. Одгајање ове врсте је било препуштено горњим северним деловима Мађарске и Ердељу. И поред тога постоје подаци да су већ 1750. године организовали вашар свиња у Шопрону. Крајем 18. века, северни део мађарске краљевине и Аустрија су имале развијене трговинске односе међу којима се истицала и трговина свињама. Најтраженија у тој размени била је Бакоњска раса, која је веома добро подносила дугачка путовања. Како се трговина ширила тако је трговина свињама стигла и до Хрватске чије су расе постале траженије од бакоњске, зато што су имале више масти а и месо је било бољег укуса.
Ширење трговине свињама је стигло и до Србије, где је главни трговац био Милош Обреновић, који је почео свој трговински извоз да остварује са расама такозване шумадијске свиње. Одавде су трговци свињама из целе краљевине Мађарске куповали и снабдевали се свињама. Забележено је да је кнез Милош поклонио мађарском грофу Јожефу Арчдуку одређени број свиња расе шумадинка. Ова свиња је укрштана на имању Киш Јено са расама као што су бакоњи и салантор што је довело до формирања посебне расе свиња под називом мангулица.
Ова раса свиње, које су Мађари звали Терекфајта (törökfajta) (што значи турска раса) или Рацфајта (rátzfajta) (што значи српска раса) је разним путевима долазила до сељака и помешала се са већ постојећим расама које су се прошириле из горње Мађарске и Ердеља. Ове новостворене расе Мађари су звали мангарица (mangaritza) или мангулица (mangalitza). За око 25 година ова раса је освојила и допрла у све делове Мађарске краљевине. Бакоњска раса је до 1845. потпуно нестала и Ференц Пете већ 1814. године писао о манголици као о обичној домаћој раси.
Током 1833. године надвојвода Јозеф Карло од Аустрије је основао узгајалиште свиња у месту Кишјене (Kisjenő), где су доношене свиње за узгајање и побољшање расе. Ове расе су имале белу коврџаву длаку, што је била одлика мангулица. Одавде су остала узгајалишта куповали животиње па се побољшана раса још више раширила. Чувено државно свињарско одгајалиште (Mezőhegyesi Állami Ménesbirtokon) је основано 1865. године. Ту је дефинитивно завршено укрштање и модификовање расе која се изузетно прилагодила околини и живљењу на просторима и условима у читавој Панонској низији.
Извештаји о мангулици говоре да је у Ђеру (Győr) и Кебањи (Kőbánya) постојало товилиште и да је годишње само у Кебањском товилишту, између 1870. и 1894. године било у просеку око 600000 грла.
Крајем 19. и почетком 20. века дошло је до коренитих промена у привреди. Доста шума је уклоњено, ливаде су преоране, што је већ постало опасност за ову расу свиња које су храну налазиле у природи. Појавиле су се нове расе свиња које су биле више прилагођене узгајању у затвореном простору, кочинама-свињцима. Највећи ударац свињогојство је доживело 1895. године, када је услед епидемије, која је трајала 20 година, уништено 4,5 милиона грла од којих је 95% било расе мангулица.
Државно друштво одгајивача мангулица (Mangalica Tenyésztők Országos Egyesülete) је основано 1927. године у циљу одржавања расе и утврђивања главних карактеристика. Карактеристике је уредио Михаљ Рац (Rácz Mihály) и оне су и данас у употреби. Други светски рат је донео нове невоље раси, од тог доба број им је непрестано опадао, тако да 1960. године број грла је пао на 1.000 и ова раса је потпала међу угрожене расе. Прекретница је дошла 1990. године када је поново покренуто Државно друштво одгајивача мангулица и одгајање ове расе се поново одомаћило у региону. Једно од разлога овог успеха је и извоз ове расе. Због изванредног укуса меса, мангулица се извози у Шпанију где се од ње прави позната серано шунка (Jamón Iberico).
2 Порекло
По мађарским ауторима мангулица је директни потомак медитеранске дивље свиње (Sus mediterraneus) која је настала пре више од хиљаду година. Поред мангулице њени директни потомци су и иберијска свиња, као и још неке ретке расе свиња као што је (црна сицилијанска, cerdo negro mallorquín, итд). Дакле, мангулица је стара раса свиња настала пре неколико векова као резултат укрштања европских и азијских примитивних раса свиња. Има исто порекло као и остале медитеранске расе настале у исто време, али потиче из региона Балкана где се мање осетио утицај мешања са азијским свињама.
3 Варијетети
Бела мангулица (Szőke mangalica): најбројнија подраса мангулице, подједнако добра за принос масти и меса. Код овог соја боја варира од сиве преко жуте до жућкасто црвенкасте са жућкастим и црвеним дисколорацијама у зависности од начина држања.
Црвена мангулица (Vörös mangalica): комбинација беле мангулице и коврџаво длаке салонташке, у просеку је тежа од беле мангулице. Боја чекиње варира од тамније до светлије црвеносмеђе боје.
Ластавичаста мангулица (Fecskehasú mangalica): настала укрштањем беле и црне мангулице, стомак је бео а леђа црна. Рађа у просеку више младих од беле мангулице. Код овог варијетета мангулице на леђима и са страна је црна боја чекиња, а на доњим деловима тела, стомаку, па све до доње вилице је бела до сребрносива. Реп је беле боје а репна реса црне.
Црна мангулица (Fekete mangalica): најраспрострањенија је била на југу мађарске и у Срему. Настала је укрштањем сремске црне свиње са белом мангулицом. Сматра се изумрлом.
Дивља мангулица (Vadas mangalica): веома ретка раса, распрострањена је била у планинским пределима и вероватно је резултат парења Дивље свиње и беле мангулице.
Природни телесни отвори, рило, сисе, папци, обрве и трепавице су увек црне боје код свих варијетета мангулице.
4 Грађа тела
Мангулица је раса средње величине, чија је глава осредње дужине и ширине, на изглед доста гломазна, обично благо угнутог профила па до скоро равног, снажног рила које је увек пигментисано. Уши су клопаве и увек оборене у правцу њушке. Лице и подваљак су меснати и добро изражени. Врат је доста кратак или средње дужине, обично добро развијен и доста мускулозан. Труп је кратак и доста округласт, нарочито угојених грла, код којих је елипсаст, а то још више појачава у изгледу и сама коврџавост. Гребен је осредње ширине, обично неприметно прелази у леђну линију, која је шаранаста. Груди су најчешће доста широке и дубоке. Леђа, слабине и сапи су осредњих ширина, а сапи су још и оборене, реп ниско насађен, обрастао густом чекињом. Плећке и шунке су средње изражене, понекад са недовољно мускулатуре. Трбух је у већини случајева добро изражен, доста пун и обао, а код грла у одличној кондицији чак и цилиндричан. Ноге се средње дужине, доста танких костију, често меких кичица, што је уз кратак труп једна од мана мангулице. Папци су врло чврсти и пигментирани. Минимални број сиса је 5, нормално развијених, са обе стране. Сисе су, исто као и кожа и папци, пигментисане.
+Телесне мере мангулице
!Пол
!Старост (године)
!Висина у гребену (цм)
!Телесна тежина (кг)
Женски
1
64-67
90-100
2
72-73
120-140
3
74-77
140-160
Мушки
1
65-70
100-120
2
75-80
130-150
3
80-85
150-170
Мангулица је типична масна раса свиња. У полуткама има 65-70% масти и око 30-35% меса.


Lycia zonaria је врста ноћног лептира (мољца) из породице земљомерки (лат. Geometridae).
1 Распрострањење и станиште
Врста је палеарктичког распрострањења, а присутна је од Шпаније до Источне Азије. Сматра се локалном и угрожена је у већем делу свог ареала, због нарушавања погодног станишта. Насељава кречњачка, ливадска станишта, често поред путева и погодују јој сувљи услови, којих је у развијеним земљама све мање услед експлоатације земљишта и еутрофикације.
2 Биљка хранитељка
Храни се полифагно на зељастим биљкама попут различака (лат. Centaurea spp.).
3 Опис
3.1 Животни циклус
Јаја су светлозелена, издужена и са многобројним усецима, а положена су унутар увеле стабљике биљке хранитељке или на сличном скровитом месту. Гусенице, попут својих сродника, имају развијен само један пар абдоминалних лажних ножица. Најчешће одмарају скривене, у опруженом положају, уз стабљику хранитељке. Могуће их је срести од маја до јула. Латерлано су маркиране широком жутом линијом, док је интегумент, по обрасцу, смена белих, црних и жутих тачкица. Вентрум је тамнији од дорзума и пресеца га светла линија. Лутка је смеђа и гранулисане текстуре. Врста презимљава у овом стадијуму.
3.2 Одрасле јединке
Код ове врсте изражен је полни диморфизам. Предња крила мужјака су црне и беле боје, са израженом венацијом. Лете од марта до маја. Женке су редукованих крила и здепастог тела.
4 Галерија


КК Шјауљај (Krepšinio Klubas Šiauliai) је литвански кошаркашки клуб из Шјауљаја. У сезони 2013/14. такмичи се у Литванској кошаркашкој лиги и у Балтичкој лиги.
1 Историја
Клуб је основан 1994. године и од тада се такмичи у Литванској кошаркашкој лиги, а највећи успех у њој било је освајање трећег места (чак 9 пута). У националном купу такође је највиши домет било треће место.
Учесник је регионалне Балтичке лиге од њеног оснивања, а успео је и да је освоји чак три пута (у сезонама 2013/14, 2014/15. и 2015/16.). Играо је три сезоне у Еврокупу (ниједном није успео да прође прву групну фазу), као и четири у Еврочеленџу (највећи успех пласман међу 16 најбољих у сез. 2006/07.).
2 Успеси
2.1 Национални
Првенство Литваније:
Трећепласирани (9): 2000, 2001, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010.
Куп Литваније:
Треће место (4): 2008, 2009, 2010, 2015.
2.2 Међународни
Балтичка лига:
Победник (3): 2014, 2015, 2016.
3 Познатији играчи
Дејвидас Гајлијус
Марио Делаш
Робертас Јавтокас
Миндаугас Кузминскас
Гедиминас Орелик


Дрипетида (старогрчки: Δρυπῆτις или Δρύπετις), млађа кћерка Дарија III, била је супруга Хефестиона, Александровог војсковође и блиског пријатеља. Диодор и Аријан наводе да су се венчали у исто време кад и Александар и Статејра на тзв. Свадби у Сузи. Према Плутарху, убијена је 323. п. н. е. заједно са својом сестром Статејром, по Роксанином наређењу и у дослуху са Пердиком.


Водена пећина налази се у кањону реке Пањице, удаљена од Ариља 20 km. До саме пећине и водопада води камена стаза дужине 800m, уз реку Пањицу преко дрвених мостића стиже се до високих стена и слапова преко сиге којим је Водена пећина окружена. Улаз у пећину је широк 6 m и висок мало мање од 5 m; ходник на неким местима се сужава и кривуда. Завршава се великом одајом кружног облика и пречинка око 10 m. Оно што су за сада спелеолози аматери утврдили је да је пећина млада (на основу сталактита у првој фази формирања)
За сада се претпоставља да је водена маса која излази из пећине, у ствари понорница настала од више извора који пониру негде у зони Кукутнице и Округлице у Бјелуши. По тврдњи ронилаца и заљубљеника природе, који су жељни авантура и упустили се у испитивање пећине, са сигурношћу тврде да се дубоко у пећини налази језеро, а врло могуће и неколико.
У клисури Пањице Јосиф Панчић је открио ендемску врсту биљке - campanula secundiflora.


Paradipus ctenodactylus је врста глодара из породице скочимишева (лат. Dipodidae).
1 Распрострањење
Врста има станиште у Ирану, Казахстану, Туркменистану и Узбекистану.
2 Станиште
Врста Paradipus ctenodactylus има станиште на копну.
3 Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као последња брига јер има широко распрострањење.
3.1 Популациони тренд
Популациони тренд је за ову врсту непознат.


Поликарп Куш (Polykarp Kusch, 26. јануар 1911 – 20. март 1993) је амерички физичар немачког порекла, који је 1955. године добио Нобелову награду за физику „за прецизно одређивање магнетног момента електрона”.
Куш је дипломирао физику 1931. године на Универзитету Кејс западне резерве. На Универзитету Илиноиса је стекао магистратуру 1933. и докторат 1936. године.
1 Публикације


Appetite for Destruction је први студијски албум америчког хард рок бенда Guns N' Roses. Издат је 21. јула 1987. од стране Гифин студија. Тек наредне године постигнут је велики комерцијални успех након турнеје и емитовања синглова Welcome to the Jungle, Paradise City и Sweet Child o' Mine. Дошао је до врха Билбордових 200 и постао најпродаванији студијски албум свих времена, а такође и 11. најпродаванији албум у САД-у. Са преко 30 милиона продатих копија широм света, то је једна од најпродаванијих плоча свих времена. Иако су критичари првобитно били амбивалентни према албуму, Appetite for Destruction је добио признања накнадно и посматра се као један од највећих албума свих времена. Године 2018. издата је прерађена верзија која је добила слично признање.
1 Позадина
Након наступања по ноћним клубовима Лос Анђелеса, група је у марту 1986. потписала уговор са музичком кућом Гифин рекордс. Децембра те година група је издала четири ЕП песме Live ?!*@ Like a Suicide са намером да задрже интересовање публике док раде у студију на албуму.
Певач Аксел Роуз је изјавио да су многе песме са албума написане у времену када је бенд још увек наступао у ноћним клубовима Лос Анђелеса, а многе песме које ће се појавити у каснијим албумима су заправо биле разматране за Appetite for Destruction, као што су "Back Off Bitch", "You Could Be Mine", "November Rain" и "Don't Cry". Речено је да је разлог зашто се "November Rain" није нашао на овом албуму, тај што се бенд већ сложио да стави "Sweet Child o' Mine" и самим тим су већ имали једну баладу на албуму (иако су оба Use Your Illusion албума садржала више од једне баладе).
2 Снимање и продукција
После неколико недеља пробе, бенд је ушао у студио у јануару 1987. Продуцент којег су изабрали, Мајкл Клинк, радио је осамнаест сати дневно наредних месец дана. Слеш се борио да пронађе одговарајући звук гитаре, све док копију Гибсон Лес Пола није прикључио у Маршал појачало. Он је проводио сате са Клинком и сређивао свој соло. Укупни буџет за албум је био 370.000 долара. Према бубњару Стивену Адлеру, перкусије су биле завршене за само шест дана али је снимање вокала трајало много дуже због Акселовог перфекционизма који је доводио до тога да бенд напушта студио док он снима. Многе песме на албуму су настале заправо као соло нумере које су поједини чланови бенда написали независно од бенда и које су касније комплетиране. Неке од ових песама су "It's So Easy" (написао Даф Мек Кеган) и"Think About You" (написао Изи Страдлин). "Rocket Queen" је била недовршена Слешова, Мек Кеганова и Адлерова песма коју су написали док су још били део Роад Кру бенда. Већина песама одражава лична искуства и свакодневни живот групе. Једна од таквих песама је "Welcome to the Jungle" коју је написао Аксел Роуз по долазку у Њујорк из Индијане, као и "Mr. Brownstone" која се тиче проблема са хероином који су чланови бенда имали. Текстови неких песама фокусирани су на проблеме из младости које су имали чланови бенда, а пример је песма "Out ta Get Me" која се бави проблемима са законом које је у младости имао Аксел Роуз.
3 Илустрације
На оригиналној насловној страни аутора Роберта Вилијамса, приказан је робот силоватељ који само што није кажњен од стране металног авенџера. Након што је неколико музичких продаваца одбило да продаје албум, контроверзна илустрација стављена је унутар албума и замењена је сликом Келтског крста и лобања пет чланова групе (оригинално дизајнирано као тетоважа). Свака лобања представља једног члана групе групе: Изи Страдлин горња лобања, Стивен Адлер лева лобања,  Аксел Роуз средња лобања, Дуф Мек Кеган десна лобања и Слеш  доња лобања. У интервјуу 2016. Били Вајт је објаснио: „Крст и лобање које изгледају као бенд су Акселова идеја, остало је мој рад. Везе у самом крсту представљају референцу на Тин Лизи, бенд који смо Аксел и ја јако волели”.
Бенд је изјавио да је илустрација „симболички друштвени исказ у коме робот представља индустријски систем који силује и загађује нашу околину.” На албумима који су издати двострано, стране нису означене стандардно са А и Б, већ са Г и Р. Са Г стране се налазе нумере од 1 до 6 које се тичу дрога и тешког живота у великом граду (ганс страна). Преостале нумере чине Р страну и оне се баве љубављу, сексом и везама (роузез страна).
4 Критике
Appetite for Destruction није добро прихваћен од стране савремених критичара. Главна критика је била та да велики успех који је албум остварио заправо негује код слушалаца табу „секса, дрога и рокенрола” Дејв Линг из часописа „Метал Хамер” је 1987. одбацио албум означивши га инфериорном мешавином елемената бендова као што су Аеросмит, Ханои Рокс и АЦ / ДЦ.
Критичари у Енглеској су били нешто позитивнији. Kerrang! истиче да је „рок музика коначно истргнута из руку мршавих, слабих, уморних, изношених и коначно се враћа у руке правих бунтовника.”
У ретроспективном осврту за Ролинг Стоун часопис 2004. Ен Поверс написала је да Guns N' Roses „ствара јединствену мешавину различитих рок вредности” на албуму који је „у то време променио сензибилитет хард рока.”
5 Прерађена верзија
Године 2018. појавили су се билборди у неколико већих градова, покренута је веб страница са ознаком Destruction Is Coming. На сајту се налазио часовник који је намештен да одбројава до четвртог маја 2018. и одломак песме Shadow of Your Love.
Новинар Мич Лафон је изјавио да је кампања намењена за издавање делукс издања Appetite for Destruction. Видео са детаљима о Appetite for Destruction: Locked N' Loaded издању ненамерно је пуштен дан раније.Комплет садржи 73 песме (од којих 49 никад нису објављене) на четири компакт диска и седам ЛП-ова. Поред музике овде је укључена и књига од 96 страна са необјављеним фотографијама из Роузове личне архиве као и 12 литографија које визуелно представљају сваку песму са албума. Shadow of Your Love издата је као сингл четвртог маја 2018., први сингл бенда након скоро једне деценије. Двадесет и првог маја 2018. бенд је објавио никад виђени музички спот за It's So Easy на Епл Мјузик.Welcome to the Jungle (1986), Move to The City (1988. акустична верзија) и November Rain (1986) објављени су у јуну као промотивни спотови пре изласка самог албума. Поп ап радња отворена је у Лондону на дан објављивања албума са Ганс ен Роузез тематским пићима, тату уметником, одећом и великим екраном на коме је приказан наступ бенда у Рицу, 1988. Ова верзија резултирала је поновним уласком Appetite for Destruction у топ 10 Билбордових 200 први пут након двадесет и девет година.
6 Песме
Welcome to the Jungle - 4:32
It's So Easy - 3:21
Nightrain - 4:26
Out Ta Get Me - 4:20
Mr Brownstone - 3:46
Paradise City - 6:45
My Michelle - 3:38
Think about you - 3:49
Sweet Child O Mine - 5:54
You Are Crazy - 3:16
Anything Goes - 3:25
Rocket Queen - 6:14


Бекство из собе (Escape room) је игра у којој тим играча заједнички открива трагове, решавања загонетке и извршава задатке у једној или више просторија како би напредовао и остварио одређени циљ у ограниченом времену. Циљ је често побећи са места игре. Ова игра је од 2010. године постала вид забаве све већег броја људи.


Смотра културних достигнућа Рома Србије је културна манифестација у организацији Савеза друштава Рома Србије.
Прва смотра културних достигнућа Рома одржана је у Нишу 1974. године залагањем истакнутог ромског активисте, тадашњег председника „Друштва Ром” из Ниша, Саита Балића. Прва смотра обухватала је књижевно вече, изложбу слика, изложбу старих ромских заната, трибину о култури Рома и смотру фолклора. На манифестацији је учествовало 19 друштава са 540 извођача, а отворена је дефилеом свих фолклорних група кроз центар града док је главни део културно-уметничког програма одржан на Летњој позорници у Нишкој тврђави.
Кроз историју, поводом Смотри културних достигнућа Рома Србије, издате су следеће књиге ромске поезије:
Jaga – Ватре, приредили Рајко Ђурић и Томислав Н. Цветковић (1984)
Антологија ромске поезије у Југославији, Алија Краснићи, Мехмед Саћип (1999)
Phabaj ano ilo – Јабука у срцу – Apple in the heart (2002)
Уз подршку градова и општина у Србији, Савеза друштава Рома, Националног савета ромске националне мањине и Савеза друштава Рома Пчињско-Јабланичког округа, од 25-27. новембра 2019. године у Врањској бањи, Врању и Сурдулици одржана је 34. Смотра културних достигнућа Рома Србије.


Вадакила чудовиште (Vadakilla Monster) је криптид који наводно живи у околини села Вафаре Вади у Ахмеднагар дистрикту (савезна држава Махараштра) у Индији.
1 Опис вадакила чудовишта
1.1 У креационизму
Према ријечима креациониста вадакила чудовиште је један од доказа постојања живи диносауруса. Они га описују као биће налик на тероподског диносауруса. Ово биће може као змај да рига ватру из уста.


Кајл Терел Лаури (Kyle Terrell Lowry; Филаделфија, Пенсилванија, 25. март 1986) амерички је кошаркаш. Игра на позицији плејмејкера, а тренутно наступа за Филаделфија севентисиксерсе.
Мемфис гризлиси су га драфтовали као 24. пика на НБА драфту 2006. године.
1 Успеси
1.1 Клупски
Торонто репторси:** НБА (1): 2018/19.
1.2 Репрезентативни
Олимпијске игре: 2016.
1.3 Појединачни
НБА ол-стар меч (6): 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020.
Идеални тим НБА — трећа постава (1): 2015/16.


L'Ulivo (Маслина) је име за италијанску политичку коалицију левог центра која је постојала између 1995. и 2007.
1 Оснивање и прва Продијева влада (1995—1998)
Коалиција је створена 6. марта 1995. на чело са професором др Романом Продијем.
Дана 21. априла 1996, L'Ulivo је победио опште изборе у савезу са Партијом комунистичке обнове и Романо Проди је изабран за премијер Италије.
Те године коалиција је била формирана од шест странака:
Демократска партија левице (од 1998. под именом Демократе левице);
Италијанска народна партија (од 2001. под именом Бела Рада);
Италијанска обнова (од 2001. под именом Бела Рада);
Федерација Зелених
Италијански демократски социјалисти
Демократска унија
L'Ulivo је такође имао парламентарну подршку Партије комунистичке обнове, Италијанске републиканске странке и Народне партије Јужног Тирола.
2 1998-2004
9. октобра 1998, Продијева влада је пала јер је Комунистичка обнова напустила савез са Ulivo-ом.
Након пада владе, Проди је напустио лидерство коалиције да би 1999. био изабран за председника Европске комисије.
Масимо Д'Алема секретар Демократа левице одмах по одласку Продија је постао лидер Ulivo-а и премијер Италије.
Међутим поводом општих избора 2001, кандидован је за премијера Франческо Рутели лидер Беле Раде.
2001. састав Ulivo-а су сачињавале следеће странке:
Демократе левице
Бела Рада — Демократија је слобода
Партија италијанских комуниста
Италијански демократски социјалисти
Федерација Зелених
Унија демократа за Европу
2.1 Претварање у јединствену листу
12. јуна 2004. L'Ulivo се претвара из коалиције у унитарну изборну листу под именом Uniti nell'Ulivo (Сједињени у маслини) и појављајући се de facto као уједињена политичка странка поводом европских избора 2004, освајајући 31,10% гласова.
13. септембра 2004 након завршетка мандата председника ЕУ комисије Романо Проди се враћа на место лидера Ulivo-а.
3 2005-2007: Од L'Unione до Демократске партије
10. фебруара 2005. је представљена нова много шира центро-левичарска коалиција под именом L'Unione (Унија).
Ulivo као федерација политичких странки се прикључује новој коалицији заједно са Партијом комунистичке обнове, Италијом вредности, Партијом италијанских комуниста и још неколико мањих покрета.
Поводом општих избора 2006. све странке Ulivo-а су одлучиле заједнички приступ унутар L'Unione.
Центро-левичарска коалиција коју је водио Романо Проди је победила те изборе.
Након годину дана странке Ulivo-а су одлучиле дефинитивно претварање у политичку странку под именом Демократска партија.
14. октобра 2007. су одржани избори за лидера ПД-а, чиме је формално завршено искуство Ulivo-а.


Давид Черни (рођен 15. децембра 1967.) је чешки вајар. Његови радови се углавном могу видети на многим локацијама у Прагу.
1 Младост
Черни је рођен у Прагу, у Чехословачкој. Од 1988. до 1994. студирао је у Студију Курт Гебауер на Академији за уметност, архитектуру и дизајн у Прагу, а 1995. и 1996. учествовао је у програму независних студија Витни Музеја, Њујорк, САД. У периоду 1994-1995. боравио је на ПСИ уметничкој резиденцији у Њујорку, САД, а 1996. године добио је грант Полок Краснер фондације. Године 1991. боравио је у швајцарској влади у Босвилу, Швајцарска.
2 Каријера
Стекао је озлоглашеност 1991. године јер је обојио совјетски тенк, који је служио као ратни споменик у центру Прага, у ружичасто. Како је Споменик совјетским тенковским посадама у то време био национални споменик културе, његов чин грађанске непослушности сматран је вандализмом и накратко је ухапшен. Још један од Чернијевих упадљивих доприноса Прагу је „Торањ беба“ (2000), серија ливених фигура беба које пузе прикачене за Жижков телевизијски торањ.
Године 2005. Черни је створио Ајкулу, слику Садама Хусеина у резервоару формалдехида. Рад је представљен на другом Прашком бијеналу исте године. Дело је директна пародија на дело Дејмијена Херста из 1991. године, The Physical Impossibility of Death in the Mind of Someone Living. Године 2006. дело је забрањено у Миделкеркеу у Белгији, у Бјелско-Бјали у Пољској, као и у немачком граду Биделсдорфу. У вези са ситуацијом у Белгији, градоначелник тог града Мишел Ландујт признао је да је забринут да би изложба могла да "шокира људе, укључујући и муслимане" у години која је већ нарушена тензијама везаним за данске карикатуре које приказују пророка Мухамеда.
Заменик градоначелника Бјелско - Бјале, Збигњев Михњовски, контактирао је 9. септембра 2006. галерију коју финансира град, галерију БВА и запретио страшним последицама ако се уметничка дела не уклоне одмах. Као одговор, Ајкула је превезена у галерију Зара, у оближњи град Ћешин. Градоначелник Ћешина Богдан Фичек дистанцирао се од вредновања градске куће Бјелско-Бјале. „Не видим разлог зашто би политичар требало да цензурише уметност“, рекао је Фичек.
Његова статуа МЕТАЛморфоза је изложена у Шарлоту, у Северој Каролини. Черни је направио сличну скулптуру на отвореном 2014. у Прагу, под називом Глава Франца Кафке.
Његова Ентропа, створена да обележи чешко председавање Саветом Европске уније током прве половине 2009. године, изазвала је контроверзе како због стереотипних приказа различитих држава чланица ЕУ, тако и због тога што се испоставило да су је креирали Черни и два пријатеља, а не, као што је обећано, да то буде сарадња између уметника из сваке од држава чланица. Неке земље чланице ЕУ негативно су реаговале на приказ њихове земље. На пример, Бугарска је одлучила да позове чешког амбасадора у Софију како би разговарала о илустрацији балканске земље као збирке тоалета чучаваца. У међувремену, стални представник Бугарске при ЕУ је наводно рекао „То је понижење за бугарски народ и увреда нашег националног достојанства“.
За Летње олимпијске игре 2012. Черни је направио „London Booster“ – двоспратни аутобус са механичким "рукама" за склекове.
3 Награде
Године 2000. Черни је освојио награду Јинджих Калупецки.
4 Галерија


Марија од Брабанта (13. мај 1254. – 12. јануар 1322.) је била француска краљица од 1274. до 1285. године, као друга супруга Филипа III. Рођена је у Левену, као ћерка Хенрија Брабантског и Аделаиде Бургундске.
1 Биографија
1.1 Порекло и брак
Марија је била ћерка Хенрија III од Брабанта и Аделаиде од Бургундије. Рођена је 13. маја 1254. године у Левену. Удала се за Филипа III Француског 21. августа 1274. године. Филипу је Марија била друга супруга. Прва, Изабела Арагонска, умрла је оставивши му четворо деце, међу којима су били и будући француски краљ Филип IV и титуларни латински цар Шарл Валоа. Филип је био под снажним утицајем своје мајке, Маргарете од Провансе, и свог ментора, Пјера де ла Брокеа. Будући да није била Францускиња, Марија се истицала на француском двору. Маријин пасторак Луј умро је 1276. године под сумњивим околностима. Постојале су гласине да је Марија наредила да се он отрује. Ла Брок, на кога је такође пала сумња, је утамничен, а касније и погубљен због убиства.
1.2 Потомство
Када је Маријин муж Филип умро 1285. године, она је изгубила део свог политичког утицаја. Посветила је живот одгајању њихове троје деце: Луја (мај 1276. - 19. мај 1319), Бланке (1278 - 19. март 1305) и Маргарете (умрла 1318. године). Њен пасторак Филип проглашен је краљем Француске 6. јануара 1286. године у Ремсу.
1.3 Удовица
Заједно са Хуаном I од Наваре и Бланком од Артоа, Марија је преговарала 1294. године поводом склапања мира са Енглеском 1294. године са Едмундом Погрбљеним, братом енглеског краља Едварда I. Марија је надживела и своју децу и пасторка Филипа. Умрла је 1322. године у доби од 67 година. Умрла је у манастиру Ле Муреа, близу Меулана, где се повукла 1316. године. Није сахрањена у базилици Сен Дени, где су се иначе сахрањивале француске краљице, већ у манастиру Корделије у Паризу. Овај манастир уништен је у пожару 1580. године. Црква је у наредним годинама обновљена.


Индивидуализована настава је дидактичка организација васпитно-образовног рада у којој се наставни захтеви усклађују са индивидуалним способностима и карактеристикама у развоју и раду ученика. Ова врста наставе се темељи на самосталном раду и учењу ученика и континуираном праћењу и вредновању њиховог рада.
Овакав модела наставе омогућава већи степен диференцијације међу ученицима онога што уче, како уче и који материјал користе у складу са својим могућностима, способностима, интересовањима. Управо због тог већег степена диференцијације даје се приоритет индивидуализованој настави.
Модел индивидуализоване наставе обухвата проблемску наставу, хеуристичку, егземпларну, програмирану наставу, затим наставу путем открића, менторску и аутодидактичку наставу.
1 Индивидуализација наставе
Индивидуализација наставе (individualisation of instruction, individualision de l’enseignement, Individualissierung des Unterrichts) је поступак подешавања наставе различитим могућностима учења појединих ученика. Индивидуализација наставе се односи на индивидуализацију: брзине савлађивања наставних садржаја, обима садржаја, материјала, начина усвајања садржаја, метода, задатака наставе и др.
2 Историјски осврт
Идеја о индивидуализацији наставног процеса је веома стара и она датира са првим расправама о учењу и настави. Зачетке ове теорије можемо наћи у делима Сократа, затим у делима Квинтилијана који истиче да добра школа мора имати у виду индивидуалне особине ученика.
Покрет за индивидуализованом наставом и учењем настао је почетком 20. века под утицајем снажног развоја диференцијалне психологије посебно радова Г. Јастрова, С. Хола, А. Бинеа, В. Стерна и Е . Торндајка с једне стране и уочени слабости колективне, фронталне, симултане разредне наставе с друге стране. Индивидуализована настава представља противтежу дидактичком универзуму који је основао Ј. А. Коменски у виду симултане колективне наставе.
Први покушај индивидуализоване наставе је настао у неподељеним школама. Покренуо га је В. Серч 1894. године у граду Гуебло у Колораду у САД. Серчов систем индивидуализоване наставе познат је под именом „Гуебло-план“.
У Европи први покушај индивидуализоване наставе врши белгијски лекар и педагог О. Декроли 1903. године. Декроли игре које је користио за игру ментално оболеле деце он уводи у редовну школску наставу за индивидуални рад са нормалном децом.
Једну варијанту индивидуализоване наставе представља „школа по мери“ швајцарског педагога Е. Клапареда, а једну „пројект-метода“ Килпарицка.
Сви захтевају да се учење врши само учењем, тј. да ученици до знања долазе индивидуално.
3 Етапе у индивидуализацији наставног процеса
Индивидуализација наставе пролази кроз три етапе-припремну, оперативни и верификативну.*Припрема етапа обухвата избор облика индивидуализације и израду одговарајућих дидактичких материјала за рад са ученицима. У припремној етапи се врши припремање и планирање артикулације часа.
Оперативна етапа остварује се планирана артикулација часа, ученици самостално решавају задатке који су примерени њиховим могућностима.
Верификативна етапа представља прикупљање података о оствареним резултатима рада и њихова анализа.
4 Облици индивидуализације наставног процеса
Облици индивидуализације су:
Индивидуално планирана настава и настава путем наставних листића
Индивидуализација наставе применом задатака на три нивоа сложености
Индивидуализација наставе применом програмиране наставе
Индивидуализација наставе применом групног облика рада
Индивидуализација наставе рачунарским образовним софтвером
Индивидуализација наставе применом експертних система
Индивидуализација наставе вештачком интелигенцијом


Амерички јасен (Fraxinus americana L.) научни назив потиче од латинског назива за врсте овог рода, а етимолошки од грчке речи φρακτός – оградити, јер су се кочеви јасена употребљавали за ограду.
Синоними су: Fraxinus biltmoreana Beadle, Fraxinus glauca Rafinesque, Fraxinus viridis Bosc, Calycomelia americana (L.) Kosteletzky.
1 Опис врсте
Амерички јасен је листопадно дрво, висине 20–25 m (изузетно 40 m), и пречника стабла 0,6–1 m (максимално 2 m). Круна ретка, отворена. Кора је сива, већ у раној младости фино подужно делтоидно испуцала. Пупољци су наспрамно распоређени, смеђи, вршни пупољак јајаст, заобљен, покривен са 4-6 љуспи, бочни донекле троугласти. Ожиљци опалих листова потковичастог облика. Младе гранчице голе или длакаве, тамнозелене до сивозелене, сјајне . Обично формира жилу срчаницу са неколико крупних жила усмерених наниже из којих полазе тање бочне жиле. У плитким земљиштима се формира површински, разгранат коренов систем .
Лист непарно перасто сложен, дуг 20–30 cm, са 5-9 лиски. Лиске 6–13 cm дуге, 3–7 cm широке, јајасте или елиптичне, извученог врха и несиметричне клинасте или округласте основе; по ободу већином целе или, при врху, мало назубљене; терминална лиска је највећа. Адаксијално лист тамнозелен, абаксијално беличастозелен и длакав дуж нерава. Лисна петељка је жућкаста. Листови у јесен жуте, бронзане или љубичастоцрвене боје .
Цветови су дводоми, у бочним метлицама, без крунице, чашица је четворозуба дуга 1mm и задржава се на плоду. Мушки цветови са два прашника, а женски са натцветним тучком и дворежњевитим жигом. Цвета пре листања, у другој половини априла .
Плод је крилата једносемена орашица 3–5 cm дуга, 4–7 mm широка. Крило је на врху усечено или цело, обухвата само горњу трећину или половину плода. Плодоноси сваке године, али пун урод је сваке 3. до сваке 5. године. Дијаспора анемохоријом.
Семе са опнастом семењачом сраслом са ендоспермом. Семе дуго 12–16 mm, уско ваљкасто, жуто, уздужно наборано, са смеђом семењачом, албуминско. Ембрион крупан лопатастог типа обложен ендоспермом. Семе сазрева у септембру и октобру и опада у дужем периоду од новембра до пролећа, очува клијавост 2-4 године. Почиње да плодоноси 6. до 8. године на осами, а 15. до 20. у склопу. Клијавост свежег семена је 60-70%. У једном kg има око 30.000 зрна.
2 Ареал
Исток Северне Америке-југоисточна Канада (Нова Шкотска, Њу Брансвик, Квебек и Онтарио) и исток САД, на запад до Минесоте, Небраске, Канзаса, Оклахоме и Тексаса, на југу до северне Флориде углавном у влажним шумама. Расте од нивоа мора до 600 m надморске висине на северу ареала и 1.500 m на јужним Апалачима. Најраспрострањенији јасен у Северној Америци, где се често и гаји. Култивише се од 1724. године.
3 Биоеколошке карактеристике
Клима у оквиру његовог природног ареала јако варира. Средње јануарске температуре су у распону од -14 °C до 12 °C, а средње јулске од 18 °C до 27 °C. Без мраза је 90 до 270 дана годишње. Средња количина падавина варира од 760 до 1520 mm.
Врста је полусциофит, осим у раној младости када је cциофилна. Најбоље успева на плодним, низинским земљиштима, богатим азотом и калцијумом, али не избегава ни сразмерно сува земљишта. Раст је у младости брз, крајем треће године може да достигне висину од 2 m. Успева и на киселим и на алкалним земљиштима. На природним стаништима расте претежно на алувијалним теренима.
4 Размножавање
Семе се сеје у пролеће, у априлу, на дубини од 4 cm. Норматив сетве је 5-10 g/m. Семе је дормантно па се после брања стратификује 30 дана на 10-24 °C, а затим 60 дана на 5 °C.
Клијање је епигеично. Клијавац са црвенкастим хипокотилом, и линеарно издуженим котиледонима, 40–50 mm дугим, 4–5 mm широким, кратко клинасте основе, на кратким дршкама. Први листови прости, дугуљасто-јајасти, бледозелени, до 45 mm дуги, око 25 mm широки, с наличја понешто сивкасти и кратко длакави дуж средњег нерва, с лица тамније зелени, по ободу неправилно назубљени, на краћим дршкама. Епикотил црвенкасто-зеленкаст.
Размножавање резницама стабла је безуспешно, па се култивари америчког јасена калеме обичним спајањем током јануара-фебруара или окулирањем на активни пупољак на отвореном. Као подлоге користи се бели или пенсилвански јасен.
5 Култивари
‘Fall Purple‘ мушки клон изразито љубичастих листова; достиже висину од 18 m, а ширину круне 12 m;
‘Rosehill‘ мушки клон тамнозелених, сјајних листова. Јесења боја је бронзаноцрвена; достиже висину 15 m, а ширину круне 10 m.
‘Autumn Applause’ клон округле, густе круне на усправном стаблу, висине до 20 m; јесење боје листа тамноцрвена;
‘Greenspire‘ нешто нижи, ужи клон са тамнозеленим листовима лети који у јесен прелазе у тамнонаранџасту боју;
‘Jeffnor‘ (‘Northern Blaze‘) је отпоран на зимска оштећења, доста је високо дрво, у јесен је боја љубичаста;
‘Jungiger‘ (‘Autumn Purple‘) најкомерцијалнији, расте брзо, листови су фине зелене боје у лето, док у јесен постају црвенољубичасти;
‘Skycole‘ (‘Skyliner‘) доброг облика, симетрично расте до 18 m висине, са зеленим листовима, који у јесен мењају боју у наранџасту или црвену;.
6 Значај
Амерички јасен нема предности над европским које би га препоручиле за узгој у шумарству. Дрво му је једричаво; срчика и бељика се тешко разликују. Бељика је широка, светлосмеђа, а срчика светлосмеђа до црвеносмеђа. Дрво је по особинама слично белом јасену, тврдо је, тешко, чврсто, жилаво, еластично и без мириса. Добро се обрађује алатима, реже и токари; чврстоо држи ексере и завртње; трајно је и није склоно деформацијама. Густина дрвета у просушеном стању је 670 kg/m³. Употребљава се за производњу намештаја, паркета, спортских справа, музичких инструмената (електричних гитара), чамаца, фурнира, а због тврдоће за бејзбол палице и држаље за алат .
У Северној Америци има широку примену као украсно дрво због брзог раста и атрактивних боја листа у јесен. Интродукована је у Европу као декоративна врста за алејну и групну садњу, где се лако шири самосевом и потенцијално је инвазивна, па треба, за ову сврху, користити мушке клонове.
У традицији староседелаца Америке постоји веровање да амерички јасен штити од уједа звечарки па су га ловци носили на одећи и обући. Лишћем се хране многе птице (дивље патке, препелице, зебе) и веверице.


Жан Белет (Jean Bellette; Хобарт, 25. март 1908 — Палма де Маљорка, 16. март 1991), повремено Жан Хафлигер (Jean Haefliger), била је аустралијска уметница.
Као модернистичка сликарка била је утицајна у уметничким круговима Сиднеја средином двадесетог века. Често је сликала сцене под утицајем античких трагедија Еурипида и Софокла и епова Хомера. Једина је жена која је више пута освојила Сулманову награду, 1942. са филмом За ким звоно звони и 1944. са сликом Ifigenija na Tauridi.
Помогла је у оснивању Блејкове награде за верску уметност и била је њен инаугурациони судија.
1 Рани живот
Рођена је у Хобарту 25. марта 1908. и одрасла је као једино дете у руралној Тасманији са мајком уметницом и оцем управником поште. У почетку је била ученица локалне англиканске школе у Делорејну, а са тринаест година је послата у интернат у Хобарту. Студирала је на Техничком факултету.
Похађала је уметничку школу Џулијан Ештон у Сиднеју. Наставница јој је била Теа Проктор, а колеге Џон Пасмор и Квинтон Тидсвел. Њени цртежи и акварели приказани на студентској уметничкој изложби 1934. године изазвали су позитивне коментаре ликовног критичара за The Sydney Morning Herald.
У уметничкој школи је упознала Пола Хефлигера за кога се удала 1935. Следеће године су отпутовали у Европу, где је студирала на Вестминстерској школи уметности. Тамо су јој предавали фигуративни сликари Бернард Менински и Марк Гертлер. Године 1938. је, заједно са супругом, студирала цртање на Академији у Паризу.
2 Каријера
2.1 Аустралија
Белет и Хафлигер су се вратили у Аустралију непосредно пре избијања Другог светског рата. Убрзо након доласка, одржала је изложбу у сиднејској галерији. Заједно су постали утицајни чланови сиднејске уметничке групе и модернизма. Поред њих, чланови су били Вилијам Добел и Расел Дрисдејл. Белет је сликала и одржавала редовне изложбе – самосталне сваке друге године и групне сваке године. Њен супруг је деценију и по био уметнички критичар за The Sydney Morning Herald.
Године 1942. је освојила Сулманову награду са филмом За ким звоно звони, као и 1944. са сликом Ifigenija na Tauridi, инспирисаном Еурипидовом игром. Композиција је смештена на отворени пејзаж са неколико јахача на коњима чији изглед сугерише „аустралијску садашњост, а не грчку антику”. Судија који је додељивао награду је преферирао њену другу слику на којој је приказана Електра, која је такође истакнута у грчкој трагедији, али није испунила захтеве за величину. Обе слике представљају дела које је створила 1940-их, а која су инспирисана трагедијама Еурипида, Софокла и Хомера. Њен избор теме и приступа довели су је у сукоб са модернизмом, чинило се да избегава експлицитне везе између класичног и аустралијског. Закључила је да је радије бирала своју палету и просторне аранжмане својих композиција како би дочарала атмосферу места. Критичари су идентификовали утицај европских модерниста Аристида Мајола и Ђорђа де Кирика, као и италијанских раних ренесанских сликара Мазача и Пјера дела Франческа, о којима је и писала чланке у часопису Art in Australia.
Најизразитија карактеристика њеног уметниковог рада био је избор класичних тема. Године 1946. њене слике су окачене на најмање четири одвојене изложбе. Рецензенти су коментарисали њену синтезу „импулзивности романтизма и промишљености класицизма” и њен „романтично класичан” приступ. Углавном је добијала позитивне критике, али и неутралне због одабира формуле у свом раду и његовог понављања. Године 1947. се одлучила за теме изван конвенционалног сликарства тако што је креирала дизајн текстила „Митови и легенде”, а 1948. сценографију за продукцију Шекспировог Перикла. Њена маштовитост је добро оцењена, иако глума није.
Иако поново није освојила Сулманову награду, успех су представљали радови окачени на том такмичењу у многим приликама, укључујући емисије из 1946, 1947, 1948. и 1950. године. Касније се поново посветила сликању класичних сцена, а око 1950. је произвела дело Chorus without Iphigenia које је купљено од Националне галерије Аустралије 1976. Ова слика у уљу приказује пет фигура „позираних као статуе у живописној слици, [и које] поседују неку врсту еротске енергије”. Ени Греј, кустос Националне галерије, тумачила је сцену коју је одабрала Белет:„Иако се на овој слици ништа не дешава, фигуре се повезују са трагедијом, смрћу и тугом, са класичном референцом у наслову слике. Ифигенија је дала живот за своју земљу када је то тражила богиња Артемида у замену за ветрове како би грчки бродови могли да отплове до Троје. Белетинова меланхолична слика приказује Ифигенине пријатеље који оплакују њену смрт”.Године 1951. била је друга на Комонвелт јубиларном уметничком такмичењу, иза Џефри Смарта. Следеће године је победила на такмичарској изложби коју је спонзорисао Метро-Голдвин-Мејер, са Girl With Still Life.
Иако Хефлигер никада није критиковао њене изложбе, други су се повремено укључивали да то ураде. Описујући њену изложбу 1950. године један критичар ју је сматрао „једном од најстимулативнијих и освежавајућих уметника који су виђени у галерији дуго времена”, као и да „слика снажном, мрачном палетом, њене форме су обликоване великом одлуком”. Две године касније исти критичар је присуствовао још једној њеној самосталној изложби у Сиднеју, када је изјавио:„Једна је од ретких аустралијских уметника овде који комбинују чврсту технику са осетљивом и богатом емоцијом. У неким од светлијих пејзажа на овој изложби, изгледа да госпођица Белет покушава да реши неке од посебних потешкоћа. Јасна, јака светлост има тенденцију да изравна форму и избели боју, проблем који не подлеже драматичним тензијама и мрачним расположењима која су карактеристични за њен рад. То захтева хладнији и непристраснији приступ. Али када пронађе пејзаже по свом укусу, као што су кршевита брда и облаци у облику буба, земља која се распада у ерозији или бодљикава пустош она њима рукује са великом вештином и ефикасношћу. Њени цртежи фигура су одлучно нацртани и чврсто моделовани. Девојке имају замишљено достојанство као да размишљају о теретима и безрадости будућности коју ће провести као каријатиде. Мртва природа и ентеријер су задивљујући у формалној организацији, боје су мрачне, али богате”.Отприлике у то време, Белет је одржала представу у Мелбурну која је укључивала црно-беле студије пејзажа, као и неке од њених класичних грчких предмета. Арнолд Шор, ликовни критичар The Argus-а, упоредио је контраст између две групе радова. Сматрао је да један од пејзажа „пева срцем својим љупким тоном, шаром и осећајем места”. Пејзажи и нека друга дела „постижу у свом најбољем стању стандард који се само нејасно сугерише када се сликарка превише бавила тежњом за новим третманом античких грчких идеала”.
Њене слике су биле међу сликама дванаест аустралијских уметника укључених на изложбу Уметничког савета Велике Британије 1953. у Лондону, пет регионалних британских градова и на Бијеналу у Венецији. Била је једна од две представљене жене, друга је била Констанс Стокс. Као и за Сулманову награду, њена дела су биле класичне тематике: Electra (1944) и Oedipus (1945). Председавајући Уметничког савета Кенет Кларк био је разочаран одговором британских критичара на изложбу, а њихов фокус на тему националности мало је обраћао пажњу на Белетова дела и неколико других.
Белет и Хафлигер, поред тога што су проводили време у уметничкој заједници у Сиднеју, 1954. године су купили викендицу у Хил Енду, старом рударском селу у централном Новом Јужном Велсу. Додали су студио који је постао место за друштвена окупљања и уметничке подухвате колега из сиднејског круга, међу којима су били Маргарет Оли, Џон Олсен, Дејвид Едгар Стракан и Доналд Френд. Ово окупљање уметника се понекад називало Hill End Group, познато по пејзажној уметности. Белет је била позната по својим класичним темама и мртвој природи, које су критичари покушавали да уклопе у своје разумевање Hill End Group. Ипак, неколико слика мртве природе из овог периода налази се у јавним збиркама, укључујући Still Life with Fish (1954) у Тасманском музеју и уметничкој галерији и Still life with wooden bowl (око 1954) у Уметничкој галерији Новог Јужног Велса. Ове слике су често приказиване јаким бојама, што је такође понекад била карактеристика ранијих радова које би критичари приметили.
Белет и Хафлигер су дуги низ година били неформални организатори сиднејске уметничке заједнице. Године 1955. је Белет помогла у оснивању Блејкове награде за верску уметност и била је њен инаугурациони судија.
2.2 Мајорка
Године 1957. Хафлигерова ванбрачна афера, која је трајала више од једне деценије, дошла је до краја. Белет и Хафлигер су напустили Аустралију у намери да се разведу, али су се помирили. После годину дана у Паризу настанили су се на Мајорци, живећи прво у Деји пре него што су купили кућу у засеоку Кан Баксу. Белет је сликала пејзаже и мртву природу који су одражавали шпански утицај, што је илустровано у Spells for Planting (1964). Ово дело је набавила Уметничка галерија Новог Јужног Велса исте године када је била изложена у Мелбурну, на једној од бројних изложби на којима је Белет учествовала у Аустралији током 1960-их. Година када се преселила на Мајорку била је последња у којој је излагала радове ван Аустралије. Са супругом ју је посетила 1970. и 1975, а самостално 1983. Исте године је постала „проматрач” локалне уметничке сцене, делимично због транзиције у аустралијској уметности која је укључивала успон апстрактног експресионизма, снажан утицај малог броја галериста и дискриминацију жена која је достигла „рекордни ниво”. Упркос томе, успела је да обезбеди неке изложбе у Сиднеју и Мелбурну. Ове ретке изложбе критичари су примили веома позитивно. Када је њен рад окачен у галерији Јужна Јара 1964. Бернард Смит, истакнути историчар уметности и критичар, изјавио је у својој рецензији за The Age да не може да се сети изложбе у Мелбурну овог квалитета откако је почео да пише ту колумну. Рецензирајући њену изложбу из 1966. у Сиднеју, критичар Herald је сматрао да је то њена „способност да комбинује мирну лепоту форме свог вољеног класицизма, садржаја са мрачним романтичним духом који јој је донео тако почасно место у аустралијском сликарству... древност природе и човекове конструкције који истражују суптилним, моћним испитивањем”. Године 1971. критичар из Мелбурна, Алан Мекалок, сматрао је да су њене класичне композиције биле најуспешније: „На овим сликама постоји бесконачна нежност и бескрајна туга. Јер иако су ови стеновити, засењени пејзажи испуњени духовима и нијансама древне цивилизације, они су такође чудни симболи данашњих тензија и трагедија”.
Белет и Хафлигер су до краја живота живели и радили на Мајорци, са периодичним путовањима у Италију. Њихови пријатељи, међу којима су Џефри Смарт и Џон Олсен, редовно су их посећивали у Европи. Године 1976. је Белет повредила ручни зглоб због чега су њене слике припремљене за тадашњу самосталну изложбу биле њене последње. Хафлигер је преминуо у марту 1982, а Белет је преживела рак дојке и мастектомију 1986. Преминула је 16. марта 1991.
3 Наслеђе
Пре своје смрти, Белет је завештала колибу на Хил Енду Служби за националне паркове и дивље животиње (која управља историјским локалитетом Хил Енд), под условом да се користи као уточиште за уметнике. У ту сврху и данас наставља да ради. Од 2016. године је била једина жена која је више пута освојила Сулманову награду. Велики број њених радова се налази у Уметничкој галерији Новог Јужног Велса, Религиозној уметничкој галерији Батерст, Уметничкој галерији Јужне Аустралије, Уметничкој галерији Западне Аустралије, Уметничкој галерији Бендиго, Галерији Гелонг, Националној галерији Аустралије и Тасманијском музеју и уметничкој галерији. У периоду 2004—2005. одржана је велика ретроспективна изложба у њену част, у Регионалној уметничкој галерији Батерст, галерији С. Х. Ервин у Сиднеју, Музеју уметности Универзитета Квинсленд, Регионалној галерији Морнингтон Пенинсула и Галерији Дрил Хал у Канбери.
Аманда Бересфорд ју је описала као аустралијског „јединог правог модерног класицисту” и утицајну фигуру у покрету модерне уметности у Сиднеју средином двадесетог века. Историчарка уметности Џенин Берк ју је описала као „вођу послератног света уметности”, а кустос Музеја уметности Универзитета Квинсленд „претходном фигуром у визуелној уметности од 1930-их до њене смрти”. О њеним сликама мишљења се разликују, Бурк ју је описао као „вероватно најбољу сликарку” сиднејског круга. Историчар Џефри Датон није веровао у њен избор теме, али је похвалио њен стил, док је одбацио мање напоре њеног супруга. Историчар уметности и писац Саша Гришин имао је другачији поглед. Коментаришући њене слике грчких митолошких тема које су настале 1940-их, он је написао: „нису биле веома убедљиве као слике, нити дела која су имала посебан одјек у сиднејској или аустралијској уметности у то време”. Џон Пасмор и Белет су заједно студирали у Аустралији и Енглеској, путовали по Европи и излагали на групним изложбама. Био је веома критичан према њеном раду, док је Ивон Одет описао њене класичне радове као „мутне позе, веома лоше нацртане, а још лошије осликане, као неспретно колорисане”.
4 Библиографија


Hyundai Motor Company (현대자동차 주식회사, Хјонд'е Мотор Компани, Hyeondaejadongcha jusikoesa) је јужнокорејски мултинационални произвођач аутомобила са седиштем у Сеулу. Заједно са Кијом, и његовим луксузном подружницом Џенезис моторс која је у 100% власништву, чини Хјундаи мотор групу (Hyundai Kia Automotive Group). Хјундаи мотор група је 2012. године био први по величини произвођач аутомобила у Јужној Кореји, а други у Азији са 7,1 милион јединица, након Тојоте са 10,1 милиона јединица, и четврти у свету. Хјундаи на корејском значи модерно.
Hyundai управља највећим светским интегрисаним постројењем за производњу аутомобила у Улсану у Јужној Кореји, које има годишњи производни капацитет од 1,6 милиона јединица. Компанија запошљава преко 100 хиљада људи широм света. Хјундаи возила се продају у 193 земље у око 5.000 ауто салона и продајних места.
1 Историјат
Hyundai је основао Корејац Chung Ju-yung (1915–2001). Почео је са малим ауто сервисом, који је отворио 1940. године. Његова фирма је привукла многе муштерије, захваљујући његовом радном приступу – брзо и ефикасно. Кључном се показала подршка Американаца који су у то време помагали Кореји да се ослободи од Јапана. Американци су били веома задовољни његовом ауто сервисом. После Другог светског рата, у априлу 1946. године први пут је коришћен назив Hyundai 1947. године основао је другу компанију, Hyundai Engineering and Constructing, која се бавила грађевином. Тако су настали темељи Хјундаи групације.
Hyundai се добро развијао, захваљујући чињеници да се оснивач умео снаћи и у најтежим ситуацијама. Његов мото био је време је новац. Chung Ju-yung се увек трудио да неконвенционалним начином буде бржи и јефтинији од конкуренције. Тако је освојио Американце јер је у невероватно кратком временском року саградио резиденцију за генерала Ајзенхауера. То му је помогло да добије један од главних уговора о изградњи америчке војне базе на Аљасци и острву Гвам.
Хјундаи је 1968. године потписао са Фордом споразум о дељењу технологије и први модел који је произведен из те сарадње био је Кортина. Након овог модела брзо је уследио нови, Пони први модел који је пројектован и израђен у Кореји. Ипак његови нацрти нису били потпуно корејски јер је коришћена технологија јапанског Мицубишија. Хјундаи долази у САД 1986. године са моделом Excel, који је постао хит због своје ниске цене и продао се у преко 100.000 примерака у првих седам месеци.
Ово је био њихов последњи модел након кога су 1988. године прешли на сопствену технологију. Соната је био њихов први модел средње величине. Упркос труду који је уложен да се изгради јак бренд Хјундаи је доживео неуспех због лошег квалитета и непоузданости. У периоду деведесетих година 20. века Хјундаи је био у јако незахвалном положају на америчком тржишту. Уместо повлачења компанија је одлучила да изврши значајне инвестиције у нови дизајн и технологију. До доласка 21. века компанија је постала један квалитетан произвођач аутомобила. Хјундаи је релативно брзо ушао међу првих десет аутомобилских произвођача на свету.
Послују у преко 193 земље. Продаји је помогла и чињеница да је бренд ушао међу сто највреднијих на свету. Комуникација је један од најпрепознатљивијих карактеристика Хјундаија, о чему говори њихов лого – стилизовано H које представља два човека који се рукују, купца и продавца.
2 Линија производа
Hyundai производи лимузине, хечбекове, укрштене СУВ, комбије, пикапе, тешке камионе и аутобусе у бројним фабрикама широм света.
2.1 Аутомобили
+Најпродаванији Хјундај модели у 2021.
!Ранк
!Модел
!Глобална продаја
1
Тусон
476.834
2
Елантра/Авант/i30 Седан
380.907
3
Крета/ix25
313.693
4
i10/Xcent/Аура
245.611
5
Кона/Енцино/Кауај
233.170
6
Санта Фе
221.230
7
Венју
185.720
8
Асент/Верна/Соларис
184.286
9
Соната
158.361
10
Палисад
157.688
Најпродаванија лимузина овог предузећа, према подацима о продаји компаније у 2021. години, била је Елантра (Авант у Јужној Кореји), која је забележила 380.907 јединица. Овај модел је произвођен у неколико фабрика, између осталог у Јужној Кореји, Сједињеним Државама, Кини. Још један популаран модел лимузине је Алцент/Верна, који је популаран на тржиштима у развоју, укључујући Кину, Индију, Блиски исток, као и развијеним тржиштима попут Северне Америке. Овај модел је престао да се производи у Јужној Кореји 2019. године, пошто је његова производна база премештена у Мексико и Индију.
Остали модели седана су Соната средње величине, извршни Грандеур и неколико модела оријентисаних на Кину који се састоје од Реине, Целесте, Лафесте и Мистре.
Неки хечбек модели које је развио Hyundai подељени су на моделе развијене за индијско и европско тржиште. Модели i10 и i20 су прављени у Индији и Европи, са неколико промена између индијске и европске верзије како би се осигурало да модел може да одговара сваком тржишту. Остали хечбек модели укључују Сантро почетног нивоа који је први пут представљен 1998. за индијско тржиште, аутомобил i30 Ц-сегмент за развијена тржишта, HB20 за бразилско тржиште и хечбек верзију Акцента за тржишта ван Индије и Европе.
2.2 Укрштени/СУВ
Hyundai је рано ушао на тржиште укрштених СУВ возила са Санта Феом 2000. године, а затим са мањим Тусоном 2004. Санта Фе је био велики хит на америчком и европском тржишту, упркос томе што је у прошлости добијао критике због нејасног изгледа аутомобила. Убрзо је постао најпродаванији Hyundai и био је један од разлога што је Hyundai преживео упркос томе што је њихова продаја опала. Од 2020. године, Хјундај је продао више од 5.260.000 јединица Санта Феа широм света.
Тусон прве генерације је своју платформу засновану на Елантри делио са Кија Спортиџом. У већини земаља, осим Јужне Кореје и Сједињених Држава, Тусон је обустављен у корист Хјундај ix35 од 2009. до 2015. Међутим, име Тусон је враћено за трећу генерацију, где је требало да се користи на свим тржиштима. Представљен је на Салону аутомобила у Женеви 2015. године. Тусон је четврти најпродаванији СУВ на свету у 2020. години, са укупном продајом од 451.703 јединице, испод Тојоте RAV4, Хонде CR-V и Фолксвагена Тигуана.
До средине 2010-их, Hyundai је кренуо у развој мањих укрштених СУВ модела, почевши од Крете (ix25 у Кини) из 2014. и Коне 2017. Кона се такође састоји од хибридне електричне и чисто електричне варијанте са батеријом. До 2019. године, оба модела су постала треће и четврто најпродаваније возило марке, док је Крета био најпродаванији СУВ у Русији од 2016, и Индији 2020. У 2021, Хјундај је објавио свој први укрштени СУВ модел у јужнокорејском сегменту лаких аутомобила, Каспер. То је први подухват бренда у овом сегменту у последњих 15 година, а такође и најмањи аутомобил који бренд производи било које врсте.
3 Модели
3.1 Садашњи модели
Hyundai Accent
Hyundai Aslan
Hyundai Bayon
Hyundai Elantra
Hyundai Eon
Hyundai ix20
Hyundai Grandeur
Hyundai i10
Hyundai i20
Hyundai i30
Hyundai i40
Hyundai Mistra
Hyundai Sonata
Hyundai Staria
Hyundai Veloster
Hyundai Xcent
Hyundai Starex
Hyundai Porter
Hyundai Santa Fe
Hyundai Tucson
4 Галерија


Ђaнине Ањез Чавез (Jeanine Áñez Chávez) боливијска је политичарка која је била вршилац дужности председника Боливије од оставке Ева Моралеса 11. новембра 2019. године до инаугурације Луиса Арсеа за председника 8. новембра 2020. године. Претходно је обављала функцију сенаторке Бенија.
Дана 10. јуна 2022. године осуђена је на десет година затвора због своје улоге у државном удару против тадашњег председника Ева Моралеса 2019. године.


Плутонијум (Pu, plutonium) је хемијски елемент из групе актиноида. Име је добио по патуљастој планети Плутону.
Плутонијум је радиоактиван метал из групе актиноида, први пут добијен и испитан од стране америчког хемичара Глена Сиборга 1941. године. Научници су искористили уранијум, који су бомбардовали језгрима деутеријума (изотоп водоника). Плутонијум је веома реактиван. Ако дуго стоји на ваздуху прекрива се златним слојем оксида. Јавља се у 6 алотропских модификација и гради једињења у којима се јавља са четири оксидациона броја. Познато је 15 изотопа плутонијума чије се атомске масе крећу између 232 и 246. Због високог степена радиоактивности смртоносан је за човека чак и у минималним количинама. Опаснији је од уранијума због мање критичне масе.
Према свом редном броју, он је најтежи елемент који се налази у природи. Међутим, у природи се налази само у траговима унутар веома старих стена. Трагови овог елемента се јављају међу рудама уранијума. Веће количине овог елемента добијају се вештачки, претежно у атомским централама и реакторима. Као један од малобројних хемијских елемената подложних фисији, игра веома важну улогу за производњу нуклеарног оружја. На пример, основни реактивни материјал у атомској бомби баченој 9. аугуста 1945. на Нагасаки био је плутонијум. Овај елемент настаје током рада нуклеарних реактора из уранијумских шипки нуклеарног горива.
1 Историја
Плутонијум су открили амерички научници Глен Т. Сиборг, Артур Вал, Џозеф Кенеди, Мајкл Кефола и Едвин Макмилан. Они су 14. децембра 1940. извели експеримент у циклотрону, бомбардујући мету од уранијума 238U атомима деутеријума добивши тако изотоп 238Pu. При том експерименту, најпре је направљен узорак 238U у облику оксида U3O8 у танком слоју на плочи од бакра. У овој реакцији емитована су два неутрона. Укратко након тога, настао је нептунијум као међупроизвод, који се одмах распао на 238Pu. Недвосмислени доказ о добијању елемента 94 дао је Архур Вал 23/24. фебруара 1941. године.:
Други изотоп плутонијума добијен је бомбардовањем брзим неутронима:
: Наведена времена су времена полураспада.
Новооткривеном елементу је дато име у марту 1942. године по у то време најудаљенијој откривеној планети Плутону, а која је опет добила име по истоименом божанству из римске митологије: …назван по планети која следи након Нептуна, а у аспекту ужасавајућег деловања плутонијумске атомске бомбе далеко више му одговара извођење из имена Плутона, божанства подземља. Према томе, три дотад најтежа позната елемента, уранијум, нептунијум и плутонијум добили су имена према истоименим планетама: Урану, Нептуну и Плутону. Прва мерљива количина плутонијума од око 4 µg добијена је у августу/септембру 1942. када ју је изоловала група научника Барис Канингам, Мајкл Кефола и Луис Вернер. Откриће је држано у тајности током Другог светског рата. Са првом производњом плутонијума у већем обиму отпочело се у оквирима америчког пројекта „Менхетн”. Прва експлозија атомске бомбе којој је сведочило човечанство био је тест „Тринити”, чија је основа био плутонијум 239Pu, као и за бомбу Дебељко која је у августу 1945. разорила јапански град Нагасаки. Џозеф Хамилтон је изводио тестове на добровољцима, дајући им плутонијум, а због огромне отровности овог елемента данас су такви тестови забрањени.
Чак и пре открића плутонијума, у Немачкој је Карл Фридрих фон Вајцекер наговијестио да је у нуклеарним реакторима могућ настанак новог елемента ека-ренијума (тј. 239Eka Re). Осим њега, Фридрих Георг Хоутерманс је такође 1942. предвидео теоретско постојање неког трансуранијумског елемента у свом тајном извјештају. Међутим у оквирима нацистичког уранијумског пројекта, према данашњим сазнањима, до краја Другог светског рата није дошло до синтезе плутонијума.
2 Особине
2.1 Физичке
При нормалним условима температуре и притиска, плутонијум је сребрнасто-сјајни тешки метал, веома велике густине (19,86 g/cm3). Као и сви актиноиди, он такође постоји само у виду радиоактивних изотопа. Он се загрејава сам од себе, тако да на пример 100 грама плутонијума емитује око 0,2 вата топлоте (односи се на изотоп 239Pu). У поређењу с другим металима, плутонијум је врло слаб проводник топлоте и електричне струје. Метал се кристализује независно од температуре у укупно шест алотропских модификација. Оне се једним делом знатно разликују по својој густини. На собној температури стабилна модификација α-Pu је моноклинска. Код плутонијума при вишим температурама јавља се врло редак случај аномалије густине, јер она расте при преласку из δ' модификације у ε модификацију. При његовом топљењу, слично као код воде, густина му расте. Истопљени плутонијум има највишу вискозност од свих елемената у течном стању. Међутим, и поред неуобичајено високе магнетне сусцептибилности за метале и тенденције усмеравања при ниским температурама, плутонијум не показује усмеравање у широким распонима температуре па се стога може сматрати да је парамагнетичан. Ипак, тачна мерења омета стално одавање топлоте узроковано радиоактивним распадом плутонијума 239Pu. Из истог разлога немогуће је постићи температуре плутонијума блиске апсолутној нули.
+Модификација при атмосферском притиску
! Описфазе
! Стабилан у температурном подручју
! Густина (температура)
! Кристални систем
! Бравеова решетка
! Просторна група
α-Pu
0 K – 395 K
19,77 g/cm³ (293 K)
моноклински
примитивна
P21/m (бр. 11)
β-Pu
395 K – 479 K
17,7 g/cm³ (395 K)
моноклински
центрирана по бази
I2/m (бр. 12 поз. 3)
γ-Pu
479 K – 592 K
17,14 g/cm³ (479 K)
орторомгични
плошно центрирана
Fddd (бр. 70)
δ-Pu
592 K – 730 K
15,9 g/cm³ (592 K)
моноклински
центрирана по бази
Cm (бр. 8)
δ'-Pu
730 K – 749 K
16,0 g/cm³ (730 K)
тетрагонални
просторно центрирана
I4/mmm (бр. 139)
ε-Pu
749 K – 914 K
16,5 g/cm³ (749 K)
кубнни
просторно центрирана
Imm
течни
914 K – 3503 K
16,63 g/cm³ (914 K)
—
—
—
Осим наведених, познате су и модификације при високом притиску, које се добију из α-Pu при притиску изнад 40 GPa, а кристализирају се у просторној групи P63.
2.2 Хемијске
Плутонијум је неплеменити, веома реактивни метал. Изложен ваздуху, брзо реагује с кисеоником и влагом. При томе метал постаје мат и превлачи се тамним, плаво-црним слојем оксида, док дужим стајањем на ваздуху ствара се тамнији, сиво-зелени, прашкасти слој оксида који лако скида. При загрејавању, метал реагује са већином неметала и водом. Међутим на собној температури, плутонијум не нападају ни базини раствори, нити вода. У концентрираној азотној киселини он није растворљив због пасивизације своје површине. Плутонијум се раствара у хлороводоничној и азотној киселини али уз додатак флуорида. У том случају, јони флуорида се поништавају и онемогућавају пасивизирање метала које се иначе јавља нападањем чисте азотне киселине. Хемијске особине плутонијума углавном су сличне као и код осталих актиноида. Као и код већине ових елемената, његове хемијске особине су под знатним утицајем његове снажне радиоактивности, а због загрејавања метала и емитовања јаког радиоактивног зрачења, његове везе са другим елементима врло лако пуцају.
Овај елемент може да гради цели низ једињења у којима се може налазити у оксидационим стањима од +3 до +7, што значи да плутонијум заједно с нептунијем гради највиша оксидациона стања међу свим актиноидима. Најстабилнији је у оксидационом стању +4. У воденим растворима, јони плутонијума имају карактеристичне боје. Тако на пример јон Pu3+ је љубичаст, јон Pu4+ смеђ, PuVO2+ розе боје, PuVIO22+ наранџаст, а PuVIIO23+ зелен.
2.3 Изотопи
До данас је измерено и испитано 20 изотопа и 15 нуклеарних изомера плутонијума, чији масени бројеви се крећу од 228 до 247. Времена полураспада се крећу од 37 · 10−12 секунди за изомер 236m1Pu до око 80 милиона година за изотоп 244Pu. „Најдуговјечнији” изотопи са временима полураспада дужим од 11 дана имају масене бројеве између 236 и 244. Једини изузетак међу њима је 243Pu чије време полураспада износи краће од 5 сати. Неки од изотопа се сматрају почетним тачкама за одређене радиоактивне ланце распада.
Изотоп 236Pu се распада преко торијумовог низа. Он има време полураспада од 2,858 године, а распада се α-распадом на свој „међупроизвод”, изотоп 232U, који се даље са временом полураспада од 68,9 година опет распада на 228Th, што представља главни низ распада. Овај изотоп се добија у веома малим количинама у нуклеарним реакторима који раде на бази уранијума.
Изотоп 237Pu путем захвата електрона током времена полураспада од 45,2 дана претвара се у изотоп нептунијума 237Np са вероватноћом од 99,9958%, што представља главну полазну тачку нептунијумовог низа. Осталих 0,0042% атома овог изотопа распада се α-распадом до уранијума 233U, који се такође распада нептунијумовим низом.
238Pu је изотоп који се распада α-распадом са временом полураспада од 87,7 година. Најпре прелази у уранијум 234U те се даље распада низом распада уранијум-радијумовим низом.
239Pu је најчешће произведени изотоп плутонијума. Има време полураспада од 24.110 година и претежно се распада емитујући α-зраке до уранијума 235U. Даљи распад одвија се путем уранијум-актинијумовог низа, за природну радиоактивност, почев од изотопа 235U. Само 3 · 10−10 % атома овог изотопа распада се спонтаним распадом.
Изотоп 240Pu с временом полураспада од 6.564 године распада до 236U емитујући α-зрачење. Тај изотоп уранијума се распада с временом полураспада од 23,4 милиона година до природног изотопа торијума 232Th. Даљи распад одвија се дуж торијумовог низа.
Изотоп 241Pu се често означава као почетак нептунијумовог низа, јер (при продужењу низа) се налази пре нептунијума. Он се распада са временом полураспада од 14,35 година и вероватноћом од 99,9975% путем β-распада на изотоп америцијума 241Am, док се с вероватноћом од само 0,0025% распада α-распадом на уранијум 237U. Даље се америцијум 241Am α-распадом и уранијум237U распадају до истог дугоживећег изотопа нептунијума 237Np.
Плутонијум 242Pu се распада истим ланцем распада као и изотоп 238Pu. Међутим, док 238Pu долази у низ распада као споредни ланац на 234U, изотоп 242Pu стоји још више пре уранијума 238U. Плутонијум 242Pu се распада α-распадом на 238U, представљајући почетак природног уранијум-радијумовог низа. Са временом полураспада од 375 хиљада година,242Pu је најдуговечнији изотоп плутонијума након 244Pu.
243Pu има релативно краће време полураспада од 4,956 сати. Овај изотоп најпре β-зрачењем прелази у америцијум 243Am, који даље прелази у нептунијум 239Np а овај даље се распада на плутонијум 239Pu. На тај начин овај изотоп представља продужетак уранијум-актинијумовог низа.
Изотоп плутонијума 244Pu сматра се јединим изотопом плутонијума који се, условно, може пронаћи у природи. Његово време полураспада је веома дуго и износи око 80 милиона година. Он је почетна тачка торијумовог низа, а који се због тога понегде зове и плутонијум-торијумов низ. Изотоп 244Pu се распада α-распадом на 240U, овај двоструким β-распадом преко нептунијума 240Np до 240Pu, а овај опет се путем даљњег двоструког α-распада преко 236U до торијума 232Th. Након изотопа торијума следи распад дуж торијумовог низа.
3 Додатна литература


Тврђава Бродар је средњовјековни град у Републици Српској подигнут на бријегу, изнад десне обале Дрине и Лима у Бродару, општини Вишеград. Град је припадао српској племићкој породици Павловић. Спомиње се 29. септембра 1442. године у повељи Иваниша Павловића. Из Бродара се извозила оловна руда.
1 Положај и одлике
Градска тврђава се налази на ушћу Лима у Дрину, гдје му се и данас виде остаци. Бродар је био према данас доступним подацима врло издуженог неправилног облика, чији су бедеми пратили ток теренских слојница. Дужина тврђаве у правцу сјеверозапад-југоисток износи неких 80 метара и ширине 12 метара. На сјеверозападном крају постоји кула. Обор утврђења је испреграђиван, а у унутрашњости тврђаве се виде темељи неколико зграда. Крај града се налазила варош на локалитету Варошишта.
Тврђава је смјештена узводно од Вишеграда, на крашком гребену на литицама кањона ријеке Дрине, на њеној лијевој страни, код ушћа Лима у Дрину у Републици Српској, БиХ. На десној обали Дрине и Лима је брдо Бујак. Бродар је осигуравао пријелаз преко Дрине. У близини је насеље Варошиште које асоцира на његово подграђе. Бродар се спомиње 1442. године као посјед војводе Иваниша Павловића, где је сачињена једна његова повеља (на планини на Бујаку, према нашем граду Бродара). Подграђе Бродара споменуто је 1449. године (sub locum dictum Brodar) у тужби усмјереној против Вукића Муржића, службеника Иваниша Павловића (Vuchich Mursich officialem vauuode Iuanis Paulouich).
Нахија Бродар се спомиње од 1469. до 18. вијека. У Бродару је 1485. године био тимар вишеградског кадије.


Иго I од Кипра (1194/5 - 10. јануар 1218) је био краљ Кипра од 1205. године до своје смрти.
1 Биографија
Иго је био син Амалрика II Јерусалимског и Ешиве из породице Ибелин. Иго се септембра 1210. године у Никозији оженио Алисом од Шампање, ћерком Изабеле I Јерусалимске и Хенрија од Шампање. Имали су троје деце:
Марија Лизињан (пре марта 1215 - 5. јул 1251. или 1253.) која се удала за Валтера IV од Бријена 1233. године.
Изабела Лизињан (1216-1264), која се удала за Хенрија од Антиохије.
Хенри I од Кипра (1217-1253), будући кипарски краљ.
Иго је умро у Триполију и сахрањен је у цркви Хоспиталаца у Триполију. Касније је његово тело пренесено у Никозију.


The Simpsons: Hit & Run је акционо-авантуристичка игра из 2003. коју је развио Radical Entertainment, а објавио Vivendi Games. Заснован је на америчком анимираном ситкому Симпсонови, и двадесет други је део Симпсонове серије видео игара.
Игра прати породицу Симпсон и њиховог пријатеља Апу Нахасапимапетилон, који су сведоци многих чудних инцидената који се дешавају у Спрингфилду; сигурносне камере, мистериозни комбији, кругови у житу и "нови и побољшани" укус популарног безалкохолног пића Buzz Cola који изазива лудило. Узимајући ствари у своје руке, откривају бројне шокантне тајне и убрзо схватају да су ови инциденти део веће ванземаљске завере, коју су изазвали Канг и Кодос. Игра се углавном фокусира на истраживање и мисије; играчи се често утркују са непријатељима и комуницирају са споредним ликовима у временским задацима. Игра такође садржи многе елементе који се налазе у играма улога, као што су светови који се могу истражити и споредни задаци.
Развој The Simpsons: Hit & Run започео је крајем 2001. године као духовни наследник претходне игре The Simpsons: Road Rage компаније Radical Entertainment. Производња је била обимна, јер је тим настојао да разликује игру од Road Rage-а, сматрајући да њихов нови улазак у франшизу захтева другачији правац. Игра је била у великој мери инспирисана серијом Grand Theft Auto, а развојни тим је поново наменио дизајн отвореног света и нијансирани развој ликова за игру. Ово је подстакло сарадњу са писцима и глумачком екипом емисије, који су помогли да се направи прича и дијалог. Објављен је у септембру 2003. за GameCube, Плејстејшн 2 и Xbox. Затим је пренет на Мајкрософт Виндовс два месеца касније.
По објављивању, добио је позитивне критике од критичара видео игара, са похвалама посебно усмереним на тумачење телевизијске серије Симпсонови као видео игре, њен пародијски поглед на Grand Theft Auto III и графику, док су критике углавном окруживале неке аспекте играња, као што су грешке и кварови. Често се сматра најбољом Симпсоновом игром и стекла је култ. Игра је такође била комерцијални успех, са забележеном продајом од преко 3 милиона широм света до јула 2007. Добио је награду за омиљену видео игру на додели награда Nickelodeon Australian Kids' Choice Awards. На Плејстејшн 2, GameCube-у и Xbox-у, зарадио је Greatest Hits, Player's choice, односно Platinum Hits.
1 Играње
The Simpsons: Hit & Run садржи седам нивоа на три одвојене мапе, свака са мисијама и под-заплетом. Играч може да контролише један одређени лик на сваком нивоу. Ликови игре који се могу играти су Хомер (игран два пута), Барт (игран два пута), Лиза, Марџ и Апу. Када путује пешке, лик играча може ходати, скакати, трчати и изводити три врсте ближих напада: нормалан ударац, скакање и разбијајући потез. Да би возио, играч може или стопирати и контролисати возача у једном од бројних цивилних возила која бескрајно возе градом, или да користи телефонску говорницу да изабере аутомобил. Неколико скривених возила је присутно на сваком нивоу и играч их такође може користити ако их пронађе. Мисије вожње игре су такође сличне онима у Grand Theft Auto III. У обе игре, играч се утркује против других ликова, скупља предмете пре него што тајмер истекне и уништава друге аутомобиле.
Игра има формат у стилу сендбокса који наглашава вожњу, а играч контролише свој карактер из погледа трећег лица. Лик може да изврши одређене насилне радње, као што је напад на пешаке, дизање возила у ваздух и уништавање околине. The Simpsons: Hit & Run има мерач упозорења који показује када ће полиција узвратити за лоше понашање. Смештен у доњем десном углу екрана, кружни мерач „hit and run“ се попуњава када лик прегази људе или уништава објекте, и смањује се када то престану да раде. Када су пуна, неколико полицијских аутомобила јури лика током трајања „hit and run“.
Сваки ниво садржи предмете које играч може да прикупи, као што су новчићи, који се могу прикупити или разбијањем Баз Кола аутомата, Баз Кола кутија или камера за осе, од којих ове последње постају све неухватљивије како игра напредује. Новчићи се могу користити за куповину нових аутомобила и опреме играча, од којих су неки потребни за напредак кроз игру. Играч такође може сакупљати Сврабиша и Чешко картице, са седам картица скривених на сваком нивоу. Када играч сакупи свих седам карата на нивоу, откључаће једну од седам стаза за 'Бонус игру' тркачку мини-игру. Када се сакупи свих 49 карата на свим нивоима, играч откључава посебан The Itchy & Scratchy Show видео. Неколико догађаја узрокује да играч изгуби новчиће; јер лик не може да умре, повреде узрокују да играч изгуби новчиће. Ако играч буде ухваћен током ударца и трчања, биће кажњен са 50 новчића.
2 Прича
Мистериозни догађаји се дешавају у Спрингфилду; хорда роботских оса спушта се на град на почетку игре, нови бренд Bаз Кола је представљен на полицама продавница, а црни комбији су почели да се појављују по граду. Хомер сумња да црни комби који се налази испред његове куће шпијунира његову породицу, и преузима на себе да истражи коме припада, а комби се на крају зауставио испред виле господина Бернса. Након што је помогао Марџ да уништи бројне копије игрице Bonestorm 2, Хомер оптужује господина Бернса да шпијунира Спрингфилд, на шта господин Бернс открива Хомеру да су црни комбији једноставно били комбији за пице.
Следећег дана, Барт покушава да набави копију Bonestorm'2, само да би открио да је игра распродата. Након обављања чудних послова у нади да ће пронаћи копију, Барт на крају сазнаје да професор Фринк користи много копија Bonestorm'2 да би помогао у покретању Тракасауруса, а Барт пристаје да му помогне да га изгради, као и да успостави безбедно окружење за то да ради у. Након што је избегао Тракасаурусов гнев, вучна зрака отима Барта испред стадиона. Лиза покушава да пронађе свог брата истражујући град у потрази за траговима. Она сазнаје да су црне лимузине које су се појављивале по граду повезане са Бартовим нестанком. Лиза на крају проналази Барта на броду у луци Спрингфилд. Чини се да има губитак памћења и неразумљиво мрмља док повремено помиње лимузине и Баз Колу, „ново и побољшано“ пиће од кола које је недавно лансирао телевизијски човек Кловн Красти.
Марџ креће да сазна шта је утицало на Барта у нади да ће га излечити. Док истражује круг у житу који се недавно појавио у житном пољу Клитуса Спаклера, док Абрахам Симпсон описује изглед круга у житу, Марџ долази до спознаје да његов опис подсећа на лого Баз Коле. Марџ показује лименку коле Барту, што га извлачи из ступора. Барт открива да је Баз Кола кола за контролу ума коју производе ванземаљци и да је њено пијење у великим количинама изазвало његову омамљеност. Марџ одлучује да очисти Спрингфилд од коле, али упркос њеним храбрим напорима, пиће и даље одржава своје присуство и популарност.
Схрван кривицом када је схватио да продаје покварен производ, Апу покушава да се искупи и открије ко је власник камиона кола који снабдевају Баз Колом по граду. Након што је помогао Снејку Џејлберду у друштвеном раду, Апу сазнаје да су камиони кола регистровани на Природњачки музеј у Спрингфилду. Након што су добили кључ од кустоса музеја, Апу и Барт одлучују да уђу у музеј, где проналазе метеор као извор коле. Након што су уништили метеор, они прислушкују разговор између ванземаљаца Канга и Кодоса, који смишљају шему. Апу и Барт сазнају да камере оса које су покренуте на почетку игре снимају лудорије Спрингфилда за Кангов и Кодосов мучни интергалактички ријалити шоу, Foolish Earthlings. Ванземаљци користе колу да излуде људе, што ванземаљци намеравају да искористе ширењем коле у градски водовод, а до тада ће Канг и Кодос дистрибуирати ласерске пушке међу становништвом како би град довели до насилног масакра који ће сигурно привући многе гледаоце.
Апу се плаши ванземаљаца и одбија даље да помогне, па Барт преузима на себе да осујети план Канга и Кодоса. Барт тражи од Крастија помоћ да заустави своју улогу у завери ванземаљаца, али Красти не верује Барту. Када добије доказ о функционалном ласерском пиштољу, Барт поново тражи од Крастија помоћ, у ком тренутку Красти обавештава Барта да је већ помогао Пивари Даф да постави бесплатне штандове са ласерским оружјем око Спрингфилда, које Барт одмах поставља и уништава. Барт тада обавештава свог оца о завери ванземаљаца, а двојац брзо прогони Канга и Кодоса до пиваре у Хомеровом старом спортском аутомобилу. Међутим, ванземаљци побегну, а пре одласка откривају да су већ пустили Баз Колу кроз водоснабдевање Спрингфилда. Док кола продире у земљу, ослобађа не-мртве са гробља у Спрингфилду, који нападају Спрингфилд за време Ноћи вештица.
Након што је Хомер прикупио залихе како би заштитио своју породицу и дом од пљачкашких зомбија, одлучује да прогони возило ванземаљске сонде до нуклеарне електране Спрингфилд. Када стигне до електране, наилази на професора Фринка, који је схватио слабост ванземаљаца: нуклеарни отпад. Планира да користи вучни сноп свемирског брода за усисавање аутомобила који су напуњени бубњевима нуклеарног отпада, који се налази изнад игралишта основне школе Спрингфилд. Након што је успешно утоварио Фринков ауто у свемирски брод, Хомер добија дозволу од господина Бернса да из електране узме бачве за нуклеарни отпад да их употреби против ванземаљаца. Након утовара још три возила са нуклеарним теретом у свемирски брод, укључујући жртвовање Абрахама Симпсона, брод се сруши, а Канг и Кодос су касније умрли од задобијених повреда. Следећег дана, Спрингфилд се враћа у нормалу, док емисија Foolish Earthlings достиже врхунац популарности чак и на Земљи. Хомер је поздрављен као херој и стекао је велики број обожаватеља ванземаљаца који су дошли да га виде. На небу, Канг и Кодос су срећни што не морају да гледају кредите у игри, али ипак то раде. Игра се завршава тако што Канг вришти од ужаса и фрустрације.
3 Развој
Програмер, Radical Entertainment, добио је права да креира игре за франшизу Симпсонови када су демонстрирали прототип који се може играти. Radical је 2001. објавио своју прву игру Симпсонови, под називом The Simpsons: Road Rage. Након што је Road Rage објављен, развојни тим за Hit & Run одлучио је да не креира директан наставак Road Rage-а; уместо тога, Radical је желео да усмери серију видео игара у франшизи у другом правцу дајући потпуну ревизију погона игре. Програмери су сматрали да је свему осталом потребан нови приступ, док је само возачки део Road Rage-а вредан задржавања; у Hit & Run, уведена је побољшана вештачка интелигенција у саобраћају, која чини да возила контролисана рачунаром боље реагују на вожњу играча. Интерни развојни назив за The Simpsons: Hit & Run био је једноставно „Симпсонови“, као што је наведено у извршној датотеци игре. Такође су одлучили да додају елемент истраживања игри како би натерали играче да изађу из аутомобила и пешице се крећу кроз област, тако да је игра понудила боље искуство Спрингфилда.
Приликом развоја графике, тим је одлучио да укључи знаменитости из Спрингфилда. Играч може да уђе у неке од њих, укључујући Квик-Е-Март, Моова Кафана, Спрингфилдска основна школа и The Android's Dungeon & Baseball Card Shop. Током развоја Hit & Run-а, 20th Century Fox, Gracie Films и Мет Грејнинг, творац Симпсонових, играли су важне улоге у довођењу универзума Симпсонових у 3Д окружење. Све гласове ликова дала је стварна глумачка екипа, а писци серије су написали целу причу за игру, укључујући дијалог. Гласовне узорке оригиналне за игру, као и оне из емисије, можете чути у Hit & Run. Неки од дијалога из Road Rage-а су поново употребљени. Тим Рејмиџ, придружени продуцент издавача игре, Vivendi Games, сматрао је благословом имати прилику да ради са глумцима Симпсонових, заједно са писцима, при чему је Рејмиџ рекао „...немаш забринутост за квалитет; ти знај да добијаш најбоље што постоји."
Саундтрек за игру је првенствено компоновао Марк Барил, уз додатне композиције Џефа Тимошука и Алана Левија. Саундтрек укључује различите аранжмане оригиналне Симпсонове теме Денија Елфмана и садржи специфичне мелодије за сваки лик који се може играти; на пример, Бартову игру прати хард рок, док Лиза има опуштене мотиве које је Стивен Хопер из GameZone-а упоредио са филмовима за забаве на плажи.
4 Пријем
Преко милион примерака игре је продато од јуна 2004. и три милиона од јула 2007. У Великој Британији је до јануара 2004. године продат у 500.000 примерака . Верзија игре за Плејстејшн 2 добила је продајну награду „Дијамант“ од Удружења издавача софтвера за забаву и слободно време (ЕЛСПА), што указује на продају од најмање милион примерака у Уједињеном Краљевству. Hit & Run је добио „генерално повољне“ рецензије на свим платформама према веб локацији за прикупљање рецензија Метакритик, и многи је сматрају најбољом Симпсоновом игром до сада. Похвале су се фокусирале на прелазак са телевизијске серије Симпсонови на формат видео игара, док су критике биле усмерене на неке аспекте играња. Hit & Run је освојио награду за омиљену видео игру на Ницкелодеон Кидс' Цхоице Авардс 2004. године.
Бројне критике су похвалиле транспозицију телевизијске серије Симпсонови у видео игрицу. Џастин Липер из Game Informer-а и Алекс Наваро из GameSpot-а прокоментарисали су колико добро игра приказује измишљени град Спрингфилд из телевизијске серије и назвали је најтачнијим приказом Спрингфилда икада убаченог у игру. Official Xbox Magazine је рекао да је игра показала правду, а Play је сматрао да је то „у суштини емисија у реалном времену“, сумирајући своју рецензију називајући игру „заиста сјајним cross-over производом“. Наваро је сматрао да хумор који игра нуди укључује многе одличне самореференцијалне шале, а Ерик Буш из TeamXbox-а је закључио рецензију предвиђајући да ће игра бити изузетно привлачна играчима, посебно тврдокорним фановима Симпсона. Забавни магазин Variety претпоставио је да је Hit & Run прва Симпсонова игра која укључује хумор упоредив са оним што је било у телевизијској серији.
Неколико рецензената похвалило је пародично гледање Hit & Run-а на видео игру Grand Theft Auto III. Зах Местон из GameSpy-а сматрао је да то „вешто сатирира Grand Theft Auto док је готово једнако забавно“, и предложио је да Hit & Run побољша неколико аспеката играња које је позајмио од Grand Theft Auto-а, укључујући тренутна поновно покретање мисије, супериорни систем навођења и лако доступно прикупљање возила. Official Xbox Magazine се сложио да је Hit & Run одлична игра сама по себи, и открио је да је игра „бриљантан“ клон Grand Theft Auto. Комбинацију Симпсоновог универзума са игром серије Grand Theft Auto такође је похвалио Даглас Ц. Пери из ИГН-а као „чист сјај“.
Позитивне критике Hit & Run-а фокусиране су на његову графику и игривост. Play је ценио виртуелни свет који игра нуди, описујући га као „грандиозан у свом пространству и уметничком приказивању“. Наваро је сматрао да је игра веома занимљива. Местон је сматрао да је игра „веома забавна и веома смешна“, а Липер ју је назвао „ништа осим запањујућом“. Упркос позитивним реакцијама, игра је такође имала озбиљне проблеме који су изнети у неколико рецензија, које су се фокусирале на грешке и пропусте у игри. И Буш и г. Тикл из Game Revolution-а су истакли да је Hit & Run имао неколико проблема са играњем и графичких недостатака који су укључивали чудно понашање вештачке интелигенције и покварен систем камере, за који су сматрали да омета целокупно искуство игре.
Публикације које нису видео игре такође су позитивно прихватиле игру. Ник Катуки из The Village Voice-а дао је Xbox верзији оцену девет од десет и изјавио: „Овај диван, дубок и детаљан (али, нажалост, не у стилу цртаног филма, осенчен) рип серије Grand Theft Auto критикује саму себе боље од сваког академика без стажа“. Марк Салцман из The Cincinnati Enquirer дао је игри четири звездице од пет и рекао да „Оно што јој недостаје у оригиналности више него надокнађује њеном забавном и једноставном игром која ће се свидети љубитељима дуготрајне комедија." Џеф Кејли из Entertainment Weekly-а дао му је оцену Б и рекао: „Ако се неке од мисија чине да се понављају, друге се истичу, попут оне у којој конфискујеш копије посебно насилне видео-игре (намигивање, намигивање) које кваре Спрингфилдову младост.” У Јапану, Famitsu је верзији за Xbox дао две осмице, једну седам и једну осам, што је укупно 31 од 40.


Каравађо (Caravaggio) је насеље у Италији у округу Бергамо, региону Ломбардија.
Према процени из 2011. у насељу је живело 13340 становника. Насеље се налази на надморској висини од 114 м.
1 Познате личности
Каравађо је родно место барокног сликара Микеланђела Меризија да Каравађа, који је генерално познат по свом надимку Каравађо.


Брестовска тврђава се налази у предграђу града Бреста у Белорусији, на ушћу реке Мухавец у Западни Буг.
1 Изградња и изглед тврђаве
Изградња тврђаве је почела 1833. године, по плану инжењера Долована (још из 1799. године) а разрадили су га инжењери К. И. Оперман, Малецкиј и Фелдман. На месту где је требало изградити тврђаву налазили су се земљани бункери. Изградња тврђаве је почела 1. јуна 1836. године. Основни делови тврђаве били су завршени 26. априла 1842. године. Тврђава се састојала од једног великог централног утврђења-цитаделе и три мања утврђења чија је површина износила 4 квадратна километра. Од 1864—1888. тврђава је по нацрту Едуарда Ивановића Тотлебена, модернизована. Тврђава је опасана бедемима у кругу од 32 км, а 1876. године у оквиру тврђаве је изграђен и храм Светог Николе. Године 1913. почели су да се изводе радови на проширењу тврђаве, али су они били прекинути због избијања Првог светског рата.
2 Тврђава на почетку ХХ века
На почетку Првог светског рата после повлачења руске армије, тврђаву је у августу 1915. године освојила немачка војска. У овој тврђави је 3. марта 1918. године потписан Брест-Литовски мир између Русије и Немачке. Након тога је тврђава била у рукама Немаца све до краја рата, а затим је после Версајског мира тврђава припала Пољацима. Током рата између СССР-а и Пољске који је трајао од 1920—1921. тврђава је на кратко време била под управом Руса. Миром у Риги 1921. године окончан је овај рат, а Брестовска тврђава је остала у саставу Пољске.
СССР је 17. септембра 1939. извршио инвазију на Пољску према договору са нацистичком Немачком, самим тим и Брестовска тврђава је потпала под Совјетску власт. Приликом нацистичке инавазије на СССР (план Барбароса) Брестовска тврђава се нашла међу првима на удару. Совјети су пружали жесток отпор Немцима од 23. јуна до 23. јула када је тврђава пала због исцрпљености совјетских војника и несташице воде. Сви војници који су бранили Брестовску тврђаву су погинули, укључујући и команданте тврђаве. У бици за Брестовску тврђаву нацисти су изгубили 5% снага које су учествовале у инвазији на СССР.
Брестовска тврђава је 8. маја 1965. године добила статус „Град-херој“, а од 1971. године тврђава је меморијални комплекс.
3 Додатна литература
Moskau
Christian Ganzer, Alena Paškovič: . In: Osteuropa 12/2010, S. 81-96. )
V.V. Gubarenko [u.a.]: Brestskaja krepost'... Fakty, svidetel'stva, otkrytija. Brest 2005.


Она је (좋아, She Is) је први студијски албум јужнокорејског певача Кима Џонг-Хјуна, издат 24. маја 2016. године за СМ Ентертејмент. Текстове за скоро све песме написао је сам певач, а учествовао је и компоновању већине песама. Албум је био поред Јужне Кореје, објављен и у Немачкој и у Хонг Конгу.


Инхибитори Тимидилатне синтазе су хемијски агенси који инхибирају ензим тимидилатна синтаза, те могу да нађу примену у антиканцерној хемотерапији. Пет агенаса је било у клиничким исраживање 2002: ралтитрексед, пеметрексед, нолатрексед, ZD9331, i GS7904L.
Примери лекова ове класе су:
Ралтитрексед, користи се за колоректални канцер од 1998
Флуороурацил, користи се за колоректални канцер* BGC 945* OSI-7904L


Операција Спајалица (Operation Paperclip) је шифровано име за (тада тајну) операцију, изведену 1945. године, којом су САД регрутовале научнике из поражене нацистичке Немачке.
Најпознатији од научника који је на тај начин регрутован је Вернер фон Браун, који је водио амерички астронаутички програм.
Операција је спроведена по програму Канцеларије за стратешке услуге САД, од стране Обједињене обавештајне агенције (Joint Intelligence Objectives Agency, JIOA). Један од циљева операције био је спречавање преноса немачких научних знања и искуства Совјетском Савезу и Уједињеном Краљевству.
Иако је регрутовање немачких научника ЈИОА започела одмах након завршетка рата у Европи, председник САД Хари Труман је издао наређење за почетак формалних операција тек августа 1945.
Најпознатији немачки научници који су били део ове операције су:
Ракетна техника: Руди Беихел, Магнус фон Браун, Вернер фон Браун, Валтер Дорнбергер, Вернер Дам, Конрад Даненберг, Курт Х. Дебус, Ернст Р. Г. Екарт, Крафт Арнолд Ерик, Ото Хиршлер, Герман Х. Курцвег, Фриц Малер, Герхард Реизиг, Георг Рикнеј, Артур Рудолф, Ернст Штулингер, Вернер Розински, Еберхард Рес, Лудвиг Рот, Бернхард Тесман
Авио техника: Александер Мартин Липиш, Ханс фон Охајн, Ганс Мултхоп, Курт Танк
Медицина: Валтер Шрајбер, Курт Бломе, Губертус Штругхолд, Ганс Антман
Електроника: Ганс Циглер, Курт Леховец, Ганс Холман, Јоханес Пленд, Хајнц Шлике
Истраживање: Рејнхард Гелен, Ото фон Болцвин


Н-зраци (N-rays) представљају појаву коју је описао француски физичар Блондло (René-Prosper Blondlot) за коју се испоставило да је илузија а која се данас сматра једним од парадигматичних примера псеудонауке.
Блондло је био истакнути истраживач на универзитету у Нансију у Француској који је, очигледно инспирисан Рендгеновим примером и проналаском рендгенских зрака, године 1903. обзнанио откриће нових зрака које је назвао Н-зраци (по Нансију). Међутим његово откриће није могао да понови и потврди ниједан инострани истраживач. Било је још неколико, углавном француских истраживача који су тврдили да могу да детектују нове зраке које емитују све супстанце, укључујући и људско тело, па је на крају и Француска академија наука морала да образује комисију да би се утврдио приоритет 'открића'. На крају се испоставило да је све било илузија изазвана коришћењем флуоросцентних заклона као детектора тако и физиолошким ефектом приликом рада са светлошћу слабог интензитета.
Нормално да је „откриће“ побудило међународни интерес па су физичари широм света прионули да понове експеримент. Међутим ни најпознатији и најспретнији међу њима нису успели у томе. Подстакнут сопственим неуспехом да понови оглед амерички физичар Р. Вуд, (Robert W. Wood) отпутовао је у Нанси да се лично увери о чему се ради. У току Блондлоових огледа, који су се одвијали у мрклом мраку и под слабо контролисаним условима, он би у тајности извадио призму из апаратуре али су експерименти били успешни без обзира. (Успех или неуспех огледа проглашавао је сам експериментатор, Блондло или његов сарадник, без посебних уређаја за регистровање 'зрака'. У другој прилици, у мрклом мраку, би заменио комад алуминијума који је био 'извор' зрачења комадом дрвета, а Блондло би Н-зрачење опазио као да се ништа није догодило. Након серије надмудривања са Блондлоом, Вуд је своје искуство с Н-зрацима објавио 29. септембра у часопису „Природа“ (Nature) где је јасно показао да је у питању чисто субјективна појава где су истраживачи опажали оно што су веровали да ће се догодити. После 1905. године нико ван Нансија више није веровао у Н-зраке и њихово постојање.
Ова епизода и данас међу научницима служи као подсећање на опасност увођења субјективног у научна мерења. У тој научној заблуди има и елемената патриотизма јер јер је Француска била поражена у пруско-Француском рату 1870. године па је након великог Рендгеновог открића икс-зрака требало нешто велико учинити и у Француској.
Н-зраци се данас помињу понајвише као изврстан пример патолошке науке.
Без обзира, у центру Нансија једна улица и данас носи Блондлоово име вероватно потпуно заборављено због чега је то учињено.
1 Спољашње везе и референце
и тамошње референце
Klotz, I M, The N-ray affair, Scientific American, May 1980, pp. 130
50, 100 and 150 years ago, Feb 2004 pg 14, Оригинално саопштено фебруара 1904 у часопису Scientific American* "Sysiphus and the Stranger" Алтернативна историјска прича где се и даље верује у Н-зраке.


ФК Дачија Кишињев (FC Dacia Chişinău) је фудбалски клуб из Кишињева у Молдавији, члан Прве лиге Молдавије. Клуб је основан 1999. године и домаће утакмице игра на стадиону Зимбру.
1 Успеси клуба
Прва лига Молдавије:**Првак (1): 2010/11.
Други (4): 2007/08, 2008/09, 2011/12, 2012/13.
Трећи (1): 2004/05
Куп Молдавије:** Финалиста (3): 2004/05, 2008/09, 2009/10.
Суперкуп Молдавије:**Освајач (1): 2011.
2 Дачија у европским такмичењима
! Сезона
! Такмичење
! Коло
! Држава
! Клуб
! Резултат
2003.
Интертото куп
1. коло
Гета
4:1, 1-:0
2. коло
Партизани
2:0, 3:0
3. коло
Шалке 04
1:2, 0:1
2005/06
Куп УЕФА
1. коло кв.
Вадуц
0:2, 1:0
2007.
Интертото куп
1. коло
Баку
1:1, 1:1 (3:1 пен)
2. коло
Санкт Гален
0:1, 1:0 (3:0 пен)
3. коло
Хамбургер
1:1, 0:4
2008/09
Куп УЕФА
1. коло кв.
Борац Чачак
1:1, 1:3
2009/10
УЕФА Лига Европе
2. коло кв.
Жилина
0:2, 1:0
2010/11
УЕФА Лига Европе
1. коло кв.
Зета
0:0, 1:1 (пгг)
2. коло кв.
Калмар
0:2, 0:0
2011/12
УЕФА Лига шампиона
2. коло кв.
Зестафони
2:0, 0:3
2012/13
УЕФА Лига Европе
1. коло кв.
Цеље
1:0, 1:0
2. коло кв.
Елфсборг
1:0, 0:2
2013/14
УЕФА Лига Европе
1. коло кв.
Теута Драч
2:0, 1:3 (пгг)
2. коло кв.
Черноморец Одеса
2:1 , 0:2
2015/16
УЕФА Лига Европе
1. коло кв.
Ренова
4:1, 1:0
2. коло кв.
Жилина
1:2 , 2:4
2016/17
УЕФА Лига Европе
1. коло кв.
Капаз
0:1, 0:0
2017/18
УЕФА Лига Европе
1. коло кв.
Шкендија
0:4, 0:3


Трејси Марин Андет (Tracy Marine Andet; 4. октобар 2005) централноафричка је пливачица и олимпијка чија ужа специјалност су спринтерске трке слободним стилом.
1 Спортска каријера
Трејси је са такмичењима на међународној сцени почела током 2024. године, а званичан деби је имала на Светском првенству у катарској Дохи где се такмичила у трци на 50 слободно, коју је окончала на скромном 105. месту. Два месеца касније наступила је и на Афричком првенству у Луанди где је у трци на 50 метара слобосним стилом успела да значајно поправи лични рекорд.
Захваљујући специјалној позивници учествовала је и на Олимпијским играма у Паризу исте године.
У Паризу је пливала у квалификацијама трке на 50 метара слободним стилом. Наступила је у првој квалификационој групи где је пливала у стази 6, и са временом од 34,95 секунди заузела је четврто место у својој квалификационој групи, односно укупно 76. место у конкуренцији 79 такмичарки.


Алентежо (Alentejo, Região do Alentejo) је регион у јужном делу Португалије. На западу је Атлантски океан, док је на истоку Шпанија. Има површину од 31.152 лм² (33% континенталног дела Португала) и 766.339 становника (стање 2001).
Име Алентежо значи: „Друга страна (реке) Тежо“. Главни град је Евора (око 45.000 становника).
Овај крај је био познат и просперитетан у доба Римљана и Мавара. Краљевина Португалија је заузела Алентежо 1249.
Регија је углавном рурална, а главна привредна активност је производња: плуте, вина, маслиновог уља и сира.