Тулија д'Арагона (1501/1505 – март или април 1556) је била италијанска песникиња, писац и филозоф. Рођена у Риму негде између 1501. и 1505. године, Тулија је пропутовала Венецију, Ферару, Сијену и Фиренцу пре него што се вратила у Рим. Током свог живота Тулија је била цењена као једна од најбољих књижевница, песникиња, филозофа и шармера свог времена. Утичући на многе од најпознатијих мушких филозофа, Тулијино дело је подигло статус (у литератури) жена да буду равноправне са мушкарцима. Њена слава и успех учинили су је најпрослављенијом ренесансном песникињом-куртизаном. Својим интелектом, књижевним способностима и друштвеном грациозношћу забављала је моћне људе и познате песнике.
1 Младост
Тулија је рођена у Риму негде између 1501. и 1505. у породици Ђулије Кампане (раније Ђулије Пендаље), која је била ћерка иначе непознатог оца Орсина Пендаље из Фераре. Није познато да ли је њен деда по мајци био природни или законити члан племићке породице Фераре са истим именом. Такође позната као Ђулија Ферарезе, њена мајка је хваљена као "најпознатија лепотица свог времена". Подна гробница у цркви Светог Агостина у Риму потврђује презиме њене мајке као Кампана. Постоје неке контроверзе око тога ко је Тулијин отац. Документ у Сијени идентификује њеног оца као Костанцо Палмиери д'Арагона из Напуља, Тулија и њени обожаваоци тврде да је њен отац у ствари кардинал Луиђи д'Арагона, ванбрачни унук Фердинанда д'Арагоне, краља Напуља. То није потврђено. Кардинал је Тулији обезбедио класично образовање из хуманистичких наука; млада Тулија се показала као чудо од детета које је задивило чак и мајчине "госте". Пошто Тулијина мајка није била удата за њеног оца, Тулијин живот је био обележен стигмом њеног ванбрачног рођења од мајке куртизане. Надовезујући се на теорију да је њен прави отац био кардинал Луиђи д'Арагона, Тулија је први део свог детињства провела у Риму, али отприлике у време кардиналовог одласка на његово познато путовање кроз северну Европу она и њена мајка преселиле су се у Сијену. Док је била у Сијени, њена мајка се удала за Африканца Орландинија, из племићке породице Орландини. Постоје извештаји о томе да се Тулија вратила у Рим 1524. године када ју је у мадригалу овековечио Филип Вердело. Она је несумњиво била у Риму до јуна 1526. године у друштву фирентинског банкара Филипа Строција, како он тврди у свом писму Франческу Веторију. Провели су много година заједно путујући по Италији до његове смрти (самоубиства) 1538.
2 Године у Риму
Ушавши у свет као куртизана са 18 година, Тулија је постала успешна као писац и интелектуалац. Често је виђена у друштву песника, као што је Спероне Сперони. Након кардиналове смрти 1519, Тулија је провела седам година у Сијени, пре него што се вратила у Рим 1526. Доступни докази сугеришу да је била веома покретна и да је боравила у Болоњи 1529. године, где су папа Клемент VII и цар Светог римског царства Карло V били ангажовани у преговорима након пљачке Рима 1527. године.
Године 1531. ступила је у везу са Филипом Строцијем, фирентинским банкарским магнатом који је био познат по краткотрајној афери са најлепшом италијанском куртизаном, Камилом Пизаном. Строци се толико заљубио у д'Арагону да је са њом поделио државне тајне и морао је да буде позван у Фиренцу. Међу њеним осталим љубавницима је био и Емилио Орсини, који је основао друштво Тулија од шест кавалира који су штитили њену част.
Пенелопе д'Арагона је 1535. рођена у Риму. Научници расправљају да ли је Пенелопе д'Арагона била Тулијина ћерка (Тулија је у то време имала 25 година) или њена сестра, како је породица тврдила.
3 Касније године
1530. текстови помињу Тулијин боравак у Венецији, иако није сигурно када је она тамо била. Филипо Строци у писму каже да ће она бити тамо у пролеће 1532. године. Тулија се појављује заједно са Бернардом Тасом у Сперонијевом Dialogo d'amore, који се дешава у Венецији. Наводно је Сперони почео да саставља дијалог 1528. године, али није укључио Тулију као саговорника све до касније, свакако до јуна 1536. када Аретино у писму Сперонију помиње да је дело кружило у рукопису.
1535. Тулија се вратила у Рим због рођења Пенелопе д'Арагоне 10. марта 1535. године. Научници се не слажу око тога да ли је Пенелопе била Тулијина ћерка или сестра. Иако разлика у годинама између браће и сестара од најмање двадесет пет година није невероватна разлика, она је неуобичајена. Тврдње Тулијине породице подржавају аргумент да је Пенелопе била Тулијина сестра. Ипак, она се вратила у Рим, што је забележено у писму које је Тулија послала Франческу де Пацију, пријатељу и пратиоцу Пјера Строција, Филиповог најстаријег сина.
Године 1537, преписка Батисте Стамбелина са Изабелом Д'Есте сугерише да је Тулија живела у Ферари. Очигледно је дошла у Ферару да види Филипа Строција и док је била тамо чула је проповеди реформисте Бернарда Очина, коме је касније споменула сонет о важности слободне воље. Случајно је Виторија Колона такође била у Ферари отприлике у исто време, иако је мало вероватно да су се икада среле. Ферара је била престоница уметности и културе, а д'Арагона је у потпуности искористила своје вештине за певање и забаву. Двојица италијанских књижевних гиганта, Ђироламо Муцио и Ерколе Бентивољо, обојица су се заљубили у њу. Муцио јој је написао пет ватрених еклога, назвавши је „Талија“, док је Бентивољо отишао толико далеко да је урезао њено име на свако дрво на реци По. Када је напустила Ферару четири године касније, наводно је више од једног мушкарца покушало да се убије због ње. Касније се преселила у Сијену негде између 1543. и 1545. године.
Забележено је да се 1543. године удала за Силвестра Гикардија од Фераре, о коме не знамо ништа. Једини доказ њихове везе је злонамерни коментар који је дао Агноло Фирензуола који је тврдио да је Тулија пустила свог мужа да умре од глади. За Тулију је овај брак деловао као начин да се „ослободи живота у комшилуку предвиђеном за проститутке“ и омогућио јој да носи одећу која ју је одликовала као племениту жену. Тулија је, међутим, имала потврђеног сина Целија, који се помиње у њеном тестаменту, али није потврђено да ли је Гикарди био отац или не.
Крајем 1545. или почетком 1546. због политичких устанака, д'Арагона је побегла из Сијене да би потражила уточиште у Фиренци на двору Козима I. До краја 1546. живела је у вили недалеко од Фиренце близу реке Менсола. У свој дом је примила бројне посетиоце. Многи од њих су и сами песници често размењивали стихове са њом као што је забележено у њеној хорској антологији.
Године 1547. Тулија је поново оптужена за непоштовање закона о сумптуари. Успешно се жали на ову оптужбу лично и Елеонори ди Толедо, војвоткињи од Фиренце, и Козиму I. Они је ослобађају због њеног „ретког познавања поезије и филозофије“. Након ове епизоде, она објављује и своју Хорску антологију и дијалог са Габриелом Гиолито у Венецији.
Док је била тамо, компоновала је Дијалоге о бесконачности љубави (1547), који је неоплатонистичка тврдња о сексуалној и емоционалној аутономији жена у размени романтичне љубави. Првобитно објављен у Венецији, Италија, 1547. године (на италијанском), роман су последњих година први пут превели на енглески Риналдина Расел и Брус Мери 1997. године. Ова књига филозофије била је прва те врсте, јер је поставила жену, а не мушкарца као главног коментатора/држаоца знања о етици љубави. Током Тулијиног живота, сви облици чулних искустава сматрани су светогрђем, али Тулија у свом раду тврди да су сви сексуални нагони неконтролисани и беспрекорни и да у комбинацији са духовним потребама стварају једини морални облик љубави. Једини начин да љубав буде часна, према овом делу, јесте ако и мушкарци и жене прихвате и признају своје сексуалне и духовне жеље (свог тела и душе). Овај концепт не само да је потврдио важност сексуалних жеља у друштву које је одлучило да потисне такве ствари, већ је и потврдило улогу и моћ жена у друштву које је на жене гледало као на мање вредне. Тулија доводи жене на једнак ниво са мушкарцима у погледу њихове сексуалне природе и њиховог интелекта.
У октобру 1548. она је писмом обавестила Бенедета Варчија да напушта Фиренцу и враћа се у Рим. Она се појављује у Риму 1549. године, живећи у близини монсињора Анибале Кароа у близини Палате Карпи.
Током претходног века, Медичијев суд је спонзорисао значајно оживљавање неоплатонистичке науке, посебно Марсилија Фичина, који је такође писао о природи сексуалне жеље и љубави из ове перспективе. Истовремено, написала је низ сонета који су хвалили атрибуте истакнутих фирентинских племића њеног доба, или славили савремене књижевне личности. Њено последње познато дело, Il Meschino, је епска песма, која описује искуства заробљеног младића Ђарина, који је био заробљен и путовао по Европи, Африци и Азији, као и Чистилишту и Паклу, покушавајући да пронађе своје изгубљене родитеље.
Као четрдесетогодишњакиња, д'Арагона је наставила да пише сонете, посебно историчару и песнику Бенедету Варчију, који ју је инспирисао. Уз његово покровитељство и свој интелект, претворила је своју кућу у филозофску академију за когносценте и наставила да напредује као писац.
Након овога, д'Арагона се вратила у Рим из Фиренце, а о њеном животу се мало више зна. Умрла је у марту или априлу 1556. године у Риму. После њене смрти, уследила су постхумна издања њеног дела на италијанском језику, 1552, 1694, 1864, 1912, 1974, 1975. и 1980. године. О њеном раду се говори у серији „Други глас у Европи ране модерне“ Универзитета у Чикагу, која се бави текстовима ауторки из ренесансног доба, као и мушким заговорницима еманципације жена из тог доба.
4 Радови
Rime della signora Tullia d'Aragona e di diversi a lei (1547); translated as (Chicago: University of Chicago. )
Dialogo dell'Infinità d'Amore (1547)
Il Meschino, o il Guerino (1560)


ТВ Ас је српска локална телевизија. Телевизијска кућа се налази у Шапцу, у улици Краља Милана бр.9. Сигналом покрива: Мачву, Поцерину и Подриње. Сигнал шаље са планине Цер. У склопу телевизије је регионални радио Ас Радио свој програм емитује на фреквенцији 99,3 Mhz, a телевизија на 52 uhf и 51 uhf. Радио и телевизију је могуће пратити и путем интернета (www.rtvas.rs), тако да је доступна целом свету. Радио је почео са радом 18. септембра 1994. године, а телевизија 25. септембра 1998. године.
1 Емисије
Наше село
Бизнис зона
Пољоприведник
Гост са поводом
ТВ Лекар
Style
Прозор у свет
Отворени студио
Како да не
На лицу места (Вести-информативна емисија)
Граду у походе
АС спорт
Недељно поподне


Лексус CT (Lexus CT) је хибридни аутомобил који производи јапанска фабрика аутомобила Лексус. Производи се од 2011. године.
1 Историјат
Представљен је 2010. године на салону аутомобила у Женеви, првобитно намењен за европско тржиште, а одмах затим и за светско тржиште. CT 200h је први луксузни хибридни компактни аутомобил на свету, уз углађен дизајн и најбоље еколошке перформансе у класи. Има изузетно ниску потрошњу горива и емисију издувних гасова.
Дизајниран је одмерено, елегантно и зрело. Са димензијама налази се у средини ц сегмента, а међу конкурентима се налазе BMW серије 1, Форд фокус, Рено меган и Опел астра, која је за десетак центиметара дужа. Унутрашњост возила изгледа луксузно и футуристички.
На Euro NCAP креш тестовима Лексус CT 200h је 2011. године добио максималних пет звездица за безбедност.
Скоро цео погонски склоп за CT 200h преузет је из Тојоте пријус, уз поједине измене. Овај систем је потпуни хибрид, што значи да аутомобил може да покреће само електрични, или само бензински мотор, или оба у тандему. Упаривање два потпуно различита мотора по карактеристикама омогућује специјални "планетарни" мењач, који, након што искомбинује обртни момент два мотора, финални производ шаље на CVT мењач, а овај даље на точкове.
2 Галерија


Мишић затезач бубне опне (musculus tensor tympani) је мали парни мишић главе, који се налази у средњем уху. Припаја се на истоименом коштаном полуканалу и хрскавици тзв. слушне трубе, а одатле се простире уназад и у виду танке тетиве се причвршћује на врату слушне кошчице чекић.
Инервисан је од стране завршних гранчица доњовиличног живца. Основна улога му је повлачење чекића ка унутра и затезање бубне опне. Слично мишићу узенгије, он својим дејством регулише пренос звука до унутрашњег уха и штити га од прејаких надражаја.


Племенити осмоструки пут (пали: ariyo aṭṭhaṅgiko maggo; санскрит: āryāṣṭāṅgamārga) представља темељни концепт будизма. То је пут који води превазилажењу патње и достизању нирване.
Осмоструки пут подразумева:
исправно гледиште (diṭṭhi)
исправна намера (sankappa)
исправан говор (vācā)
исправно делање (kammanta)
исправно живљење (ājīva)
исправан напор (vāyāma)
исправну свесност (sati)
исправну састављеност (samādhi)
1 Тумачења
А шта је то, монаси, исправно разумевања? Препознавање патње, препознавање настанка патње, препознавање престанка патње и препознавање пута који води престанку патње, то се, монаси, назива исправно разумевање. Буда
Осам делова функционишу као органска целина, као процес у којем један елемент настаје и јача на основу претходног. Погрешна је идеја да сваки од тих делова треба до краја развити пре него што кренемо у вежбање наредног. Пре је на делу непрекидно кружење и надограђивање сваким новим кругом, слично спирали која се стално креће нагоре. На крају, када достигнемо врхунац пута, свих његових осам елемената истовремено су присутни у пуној снази.
Пут, међутим, почиње исправним разумевањем. Погрешна гледишта прво утичу на наш систем вредности, а потом рађају погрешне речи и поступке. Отуда је први корак на племенитом осмоструком путу ка пробуђењу баш исправно гледиште. У једном говору Буда читав пут пореди са кочијом, а исправно гледиште с коњима који је вуку.
Исправан напор се пре свега односи на анализирање стања ума, која могу бити неповољна (жудња, завист, бес, узнемиреност, сумња и тако даље) и повољна (на пример, сабраност пажње). Код непостојећих неповољних стања задатак је исправног напора да се спречи њихово настајање. Код већ насталих неповољних стања задатак је да се она одстране из ума. Код повољних стања која још не постоје задатак је да се подстакне њихов настанак, а код већ насталих задатак нам је да се стабилизују и ојачају до пуне зрелости.
Исправно живљење неки преводе и као исправно зарађивање за живот.


Урбани књижевни круг (Urban Book Circle) је књижевно друштво са седиштем у Канади.
Урбани књижевни круг окупља писце и уметнике широм света кроз мултимедијалне презентације, синхронизовано деловање визуелне уметности и књижевности, награђивањем најбољих и најгорих, маратонским читањима поезије и промоцијама књига и часописа.
1 Историјат
Урбани књижевни круг основали су Првослав Вујчић и Ђурађ Вујчић на Тривундан, 14. фебруара 2012. године. Убрзо након оснивања, одлучено је да се прошири издавачка делатност кроз оснивање онлајн магазина „Circle UBC” и издавачке куће.
Неки од сарадника Урбаног књижевног круга били су Драгослав Бокан, Марина Булатовић Барни, Драги Ивић, Чарлс Кетер, Предраг Марковић, Љубодраг Симоновић, Ана Тасић и Јасмина Топић.
На грбу се, од 2018. године, налази стилизовани трискелион. Подкаст под називом The Urban Book Circle Show покренут је маја 2020. године са циљем да се кроз интервјуе са разним јавним личностима промовишу књижевност и визуелне уметности.


Јамата но Ороћи (八岐大蛇) или Ороћи (大蛇), је легендаран осмоглави и осморепи јапански змај. Јапанско име orochi 大蛇 изведено је од старе јапанске речи woröti, али је његова етимологија енигма. Поред овог древног orochi читања, канђи 大蛇 се углавном чита као daija, односно "велика змија".
1 Митологија
Јамата но Ороћи легенде су оригинално записане у два древна текста о јапанској митологији и историји. Кођики (680. г.н.е.) транскрибује змајево име као 八岐遠呂智, а Нихон шоки (720. г.н.е.) га пише као 八岐大蛇. У обе верзије мита о Ороћију, шинто бог громова Сусаноо је протеран из раја јер је преварио своју сестру Аматерасу, богињу сунца.
Нагон прогнанства из раја, Сусаноо се сусреће са два "земаљска бога" (國神, kunitsukami) у близини извора реке Хи (簸川, данас 斐伊川), у провинцији Изумо. Они тугују јер су приморани да већ седам година, сваке године једну од својих ћерки дају Ороћију, и сада морају жртвовати своју осму, принцезу Кушинада (櫛名田比). Сусаноо пристаје да им пружи своју помоћ, под условом да заузврат добије девојку за себе. Он претвара принцезу у чешаљ и ставља је у своју косу, затим говори земаљским боговима да му донецу алкохол прерађен осам пута, да направе округлу ограду и у њој направе осам капија, да код сваке од капија ставе осам платформи, на сваку платформу поставе врч алкохола, и да чекају. Они припремише све и чекаше, и стварно, као што је и речено, осмоглава змија појави се и одмах умочи својих осам глава у сваки од осам врчева и попи сав алкохол који се у њима налазио. Под утицајем алкохола змија је спустила своје главе и заспала. Затим је Сусаноо извукао своју сабљу и исекао змију на комаде, након чега се река Хи претворила у реку крви. Када је исекао један од репова, врх његове сабље је напрсао. Сусаноо је помислио да је то чудно, те је забоо врх свог мача у месо змије, распорио га и унутар њега угледао велики мач.
Мач који је Сусаноо пронашао је легендарни мач Kusanagi-no-Tsurugi, који заједно са огледалом Yata no Kagami и драгуљем Yasakani no Magatama чини три свете Царске регалије Јапана.
2 Митолошке паралеле
Вишеглаве животиње су ретке у биологији али веома честе у митологији. Вишеглави змајеви, као што је осмоглави Ороћи, устаљен су мотив у компаративној митологији. Неки од таквих примера у грчкој митологији је бог ветра Тифон, који је имао неколико вишеглавих потомака, укључујући деветоглаву Лернејску хидру и стоглавог Ладона, обоје убијени од стране Хераклеа.
Друга два јапанска примера изведена су из будистичких увоза индијских митова о змајевима. Бензаитен, јапанско име за Сарасватија, наводно је убио петоглавог змаја у Еношими, 552. г.н.е. Кузурју (Kuzuryū 九頭龍) "деветоглави змај", изведен од Нагарађа краљева змија Васуки и Шеша, је обожаван у Тогакуши храму у Нагано префектури.
Ако упоредимо фолклор о вишеглавим змајевима и змијама, осмоглава бића су много ређа од седмоглавих или деветоглавих.
Убијање змаја је мотив који се може наћи и у легендама Камбоџе, Индије, Персије, западне Азије, источне Африке и у пределу Медитерана. Првенствено мотив змаја настао је у Кини и проширио се кроз делове Европе као што су Русија и Украјина где можемо видети Турски, Кинески и Монголски утицај на "словенске змајеве".
Мит у ком се бог громова бори против морске змије је популаран митски мотив који је потенцијално настао заједно са Прото-Индо-Европском религијом и касније се пренео у религије древног блиског истока. Овај мотив, познатији као chaoskampf (немачки израз за "борбу против хаоса"), представља сукоб између реда и хаоса. У великом броју случаја, како ови митови еволуирају из свог оригиналног извора, улога бога громова је усвојена од стране хероја културе или особа које симболизују краљевство. Неке од најпознатијих митолошких паралела приче о Сусаноу против Ороћија су:
Тор против Јормунгарда (нордијска митологија)
Зевс против Тифона (грчка митологија)
Свети Ђорђе против аждаје (словенска митологија)
Ра против Апепа (египатска митологија)
Ју Велики против Шиенглуа (кинеска митологија)
Постоји још велики број примера у митологијама широм света, и у већини тих примера змија је приказана као вишеглава или вишерепа.


Федерални универзитет у Реконкаву да Баији (Universidade Federal do Recôncavo da Bahia, UFRB) бразилски је универзитет са главним кампусом у општини Круз дас Алмас, у Бахији.
Универзитет има и кампус у Амаргози, Кашоеири, Санту Антонију де Жезусу, Феири де Сантани и Санту Амару.
Основан је 2005. Године 2011, најављен је нови кампус у граду Феира де Сантана, а кренуо је с радом почетком 2013.


Општина Просечен (Δήμος Προσοτσάνης, Димос Просоцанис) је општина у Грчкој у округу Драма, периферија Источна Македонија и Тракија. Административни центар је град Просечен.
1 Насељена места
Општина Просечен је формирана 1. јануара 2011. године спајањем 2 некадашње административне јединице: Просечен и Ситагри.*Општинска јединица Просечен: Просечен, Ангитис, Антохори, Боболец, Горенци, Граменци, Кобалишта, Калапот, Карлуково, Криводол, Пигес, Плевна, Ресилово, Ставрос.
Општинска јединица Ситагри: Фотилово, Аргируполи, Голак, Големи Сивиндрик, Мавролефки, Мали Сивиндрик, Ситагри.


NLB Group је највећа банкарска и финансијска група у Словенији, са језгром активности у југоисточној Европи.
NLB је означена као значајна институција од ступања на снагу Европског банкарског надзора крајем 2014. и као последица тога је директно под надзором Европске централне банке .
1 Историја
NLB је формирана 1994. реструктурирањем Љубљанске банке, југословенске банке првобитно основане 1955., а национализоване од стране новонезависне владе Словеније 1991.
Банкарске чланице NLB групе покривају тржишта са популацијом од приближно 17,4 милиона људи. Поред NLB d.d., главног ентитета у Словенији, NLB групу чине неколико подружница у југоисточној Европи: NLB Банка Скопље, NLB Банка Сарајево, NLB Банка Бања Лука, NLB Банка Приштина, NLB Комерцијална банка, NLB Банка Подгорица, неколико компанија за помоћне услуге (управљање имовином, лизинг, управљање некретнинама итд.) и ограничен број неосновних подружница које се контролишу ликвидацијом.
NLB d.d. је од 14. новембра 2018. јавно листирана компанија у власништву диверзификоване инвеститорске базе, а чији је највећи акционар Република Словенија са 25% плус једном акцијом. Аквизицијом српске Комерцијалне банке у децембру 2020., Група је додатно ојачала своју стратешку и системску позицију у региону и сада држи једну од прва 3 места на шест од седам тржишта на којима је присутна у банкарском сектору.
У марту 2022. европска јединица Сбербанке је отишла у инсолвенцију због санкција ЕУ као реакције на руску инвазију на Украјину 2022., а Јединствени одбор за резолуцију је одлучио да пренесе све акције словеначке подружнице Сбербанке, касније преименоване у N Banka, на NLB. NLB је 2. марта званично купила локалну јединицу Сбербанке, чиме је повећала њену имовину за приближно 1,0 милијарду евра. У септембру 2023. успешно је завршено оперативно спајање N Банке са NLB.
У новембру 2023. NLB је склопила уговор о стицању 100% удела у SLS HOLDCO, холдинг друштву, матичној компанији Summit Leasing Slovenija и његове хрватске подружнице, Mobil Leasing; а трансакција је успешно завршена у септембру 2024. године. Након спајања почетком јула 2025., NLB Lease&Go и Summit Leasing Slovenia сада пружају услуге клијентима као једна компанија – NLB Lease&Go.
NLB Group је завршила финансијску 2025. са профитом након опорезивања од 503,1 милион евра и након објављивања неревидираних резултата за 2025. објавила да стварање вредности за акционаре остаје приоритет, са очекиваном исплатом дивиденде од 55% током 2026. из профита за 2025.
2 Галерија


Мики је словенско мушко име, у Србији изведено од имена Михаило, а у Хрватској од имена Томислав. Занимљиво је да се јавља и код Абориџина у значењу млад месец, а и у Јапану са истим значењем када се даје дечаку, а када се даје девојчици означава цвет или дрво. Према другом тумачењу, ово јапанско име је изведено од две речи: ми (美) значи „диван“, а ки (紀) значи „запис“.
1 Популарност
У јужној Аустралији је 2001. и 2002. ово име било међу првих шестсто имена по популарности.


Осица је српски даљински пилотирани ваздухоплов са бојевом главом за једнократну употребу, у јавности познат још и као беспилотна летелица "камиказа" или "самоубица".
1 Опис
Осица представља даљински пилотирани ваздухоплов са бојевом главом за једнократну употребу, тј. вођено убојно средство намењено за уништавање оклопљених циљева на земљи кумулативном бојевом главом.
2 Развој
Летелица је настала интегрисањем бојеве главе са ручног бацача "Оса" на ваздухопловну платформу.
"Осица" се може поредити са летелицама које се тренутно користе у зони конфликта у Украјини, а сличног су типа и концепта, тј. одликује их једноставан коцепт, мала цена и масовна производња.
3 Карактеристике
Погон: електро мотор
Максимална полетна маса: 8 килограма
Оперативна брзина лета: 120 km/h
Оперативна висина лета: до 500 m изнад тла
Истрајност лета: Више од 30 минута
Радијус дејства: 20 km
Бојева глава: Кумулативна бојева глава 90 милиметара - ОСА.
Пробојност: Панцирна мета дебљине 500 милиметара
Оптоелектронски систем: Електро-оптичка камера са функцијом праћења циља
Управљање: Бежични радио линк


Котиледони (од грчког : κοτυληδων од κοτύλη „посуда") или клицини листићи су важан део ембриона у семену биљке. По клијању, котиледони могу да буду први ембрионални листови клијавца. Број котиледона је карактеристика која се користи у систематици биљака за класификацију скривеносеменица (Angiospermae Lindl., синоним Magnoliophyta). Врсте са једним котиледоном називају монокотиле (класа: Monocotyledoneae, синоним Liliopsida). Биљке са два клицина листа се називају дикотиле (класа: Dicotyledoneae, синоним Magnoliopsida).
1 Разлике котиледона дикотила, монокотила и голосеменица
1.1 Дикотиле
У зависности од начина клијања котиледони дикотила попримају хлорофил (епигеични) или остају у семењачи (хипогеични). Код клијаваца дикотила чији су котиледони фотосинтетски, они су функционално слични листовима, али се од њих развојно разликују. Котиледони се формирају током ембриогенезе, заједно са коренком и меристемима изданака, па су формирани у семену пре клијања. Прави листови, међутим, формирају се постембрионално (тј. после клијања ) из апикалног меристема изданака, плумуле из које настају надземни делови биљке.
1.2 Монокотиле
Котиледон трава и многих других монокотила је врло измењен лист и састоји се од скутелума и колеоптила. Скутелум је ткиво унутар семена које је специјализовано да апсорбује ускладиштене хранљиве материје из ендосперма на који належе. Колеоптил је заштитна капа која покрива плумулу (из које настаје стабло и листови биљке ).
1.3 Голосеменице
Клијавци голосеменица (Gymnospermae) такође имају котиледоне, али је њихов број различит (отуда стари назив Polycotyledoneae), и варира од 2 до 24. Котиледони формирају спиралу на врху хипокотила (ембрионалног стабалца) окружујући вршни пупољак, плумулу. Број котиледона није сталан за неке врсте голосеменица па тако јела (Abies alba Mill.), има најчешће 5, али има клијаваца и са 4 или 6 котиледона; борови (Pinus spp.) и смрче (Picea spp.) најчешће од 4 до 15; кедрови (Cedrus spp.) 6-10. Код других врсте голосеменица тај број је сталан, као код чемпреса (Cupressus sempervirens L.) и обалске секвоја (Sequoia sempervirens (D. Don) Endl.) 2 котиледона, или код аризонског чемпреса (Cupressus arizonica Greene) и секвоје (Sequoiadendron giganteum (Lindl.) J. Buchh.) 4. Највећи број котиледона 24 забележен је код мексичког пињола (Pinus maximartinezii Rzedowski)
2 Албуминско и ексалбуминско семе
Котиледони могу да садрже хранљиве материје када су задебљали. Такво семе је ексалбуминско (без ендосперма), а среће се код храстова, дивљег и питомог кестена, ораха... Други тип среће се код албуминског семена (са ендоспермом), код свих голосеменица и монокотила, као и код неких дикотила. Овде котиледони упијају хранљиве материје из ендосперма и транслоцирају их до тачака раста. Пошто се ове резерве искористе, котиледони могу да поприме хлорофил и вршити фотосинтезу, или могу да увену када примарни листови преузму производњу органских материја. Трајност котиледона може да буде кратка, да отпадну само неколико дана од исклијавања, или дуга, да остану на биљци годину или више.
3 Типови клијања
Котиледони, односно клијање може да буде епигеично или хипогеично. Код епигеичног, надземног (фанерокотиларног) клијања котиледони износе семењачу изнад земље и размичу се одбацујући је и могу да поприме хлорофил (фотосинтетски су). Код хипогеичног, подземног (криптокотиларног) клијања котиледони се не размичу, остају у семењачи испод земље и не постају фотосинтетски. Ово је најчешће случај са ексалбуминским семеном.
Хипогеичне биљке имају (у просеку) значајно крупније семе од епигеичних. Оне су такође у стању да преживе ако се клијавац преврши, јер меристем пупољка остаје и под земљом (код епигеичног клијања меристем је на врху па клијавац не може да преживи ако се он уклони, на пример пашом). У суштини постоје две стратегије: (1) или продукција великог броја ситног семена код епигеичног клијања без могућности регенерације ако се надземни део клијавца оштети, (2) или продукција мањег броја крупног (хипогеичног) семена чије су шансе да преживи веће.
Понекад сродне биљке имају различите типове клијања. Тако у породици Fabaceae неке врсте клијају подземно: гвоздено дрво (Gymnocladus dioicus (L.) K. Koch), глицинија (Wisteria sinensis (Sims) DC.), а неке надземно: багрем (Robinia pseudoacacia L.), гледичија (Gleditsia triacanthos L.). Сродност може да буде још ближа на нивоу племена, на пример у племену Maleae Small породице ружа нешпула (Eriobotrya japonica (Thunb.) Lindl.) клија хипогеично, док јабука (Malus domestica Borkh.) клија епигеично.
4 Историјат термина
Клициним листићима име котиледони дао је Марчело Малпиги (Marcello Malpighi, 1628-1694). Џон Реј (John Ray, 1627-1705) је био први ботаничар који је открио да неке биљке имају два и друге само један котиледон, и први који је препознао огроман значај ове чињенице да систематику.
Теофраст и Алберт Велики такође су препознавали разлику између дикотила и монокотила .


Метастабилност или метастабилно стање је форма стабилности. Када је једно стање стабилно у односу на релативно мале промене варијабли које га дефинишу, док је нестабилно у односу на било коју њихову већу промену. „Најслабија“ форма метастабилности је лабилност. Стање код кога систем губи стабилност већ при инфинитезималној (најмањој могућој вредности) промени функција стања (варијабли које дефинишу стање система).
Занимљиво је нагласити да су многи корисни матријали, које екстензивно користимо, заправо се налазе у метастбилном стању. Дијамант је на пример метастабилна модификација угљеника док је термодинамички стабина модификација графит. Челик је на пример метастабилна легура железа (Fe) и цементита - карбида железа (Fe3C). Фазни дијаграм који се користи као полазна основа при производњи и преради челика, није равнотежни фазни дијаграм Fe-C, већ његова метастабилна верзија Fe-Fe3C.


Ада Чибуклија је острво на Дунаву које припада општинама Бела Црква и Костолац.
Острво је готово сасвим потопљено изградњом хидроелектране „Ђердап I” 1968. године осим ободног, узводног дела који је остао под густом вегетацијом врба и грмља са бројним пањевима и сасушеним стаблима.
Острво је заштићено у оквиру Специјалног резервата природе „Делиблатска пешчара” и то под режимом заштите првог степена површине 140 ha и другог степена површине 90 ha. Заштићено подручје обухвата острво заједно са плитким водама ритског или мочварно-барског карактера. Острво је и део подручја Лабудово окно које је 2006. године проглашено за Рамсарско подручје.
Ада Чибуклија представља острво значајно за птице због чега се нашла на листи подручја од међународног значаја за птице (IBA) у оквиру подручја Дубовац—Рам. Низ година представља главно место окупљања гусака на ноћењу током зимских месеци где из разних крајева Србије долеће сваке вечери и до 20.000 јединки.


Теминкијев љускавац (Smutsia temminckii, [Смутсија теминки"]), савански љускавац, капски љускавац, јужноафрички љускавац, приземни љускавац или степски љускавац је врста љускаваца из рода Smutsia унутар потпородице Smutsiinae у породици Manidae, која настањује подручје подсахарске Африке.
1 Етимологија назива
! Врста: !! Поријекло назива од: !! Значење назива:
S. temminckii* рода љускаваца Smutsia* и презимена низоземског зоолога Кунрата Јакопа Теминка
теминкијев љускавац
2 Опис
Мужјаци саванскoг љускавца су углавном већи и тежи од женки од женки, али очигледни полни диморфизам није присутан. Мужјаци достижу дужину од 0,634 до 1,24 m и тежину од 2,5 до 16,1 kg, док су женке дуге од 0,64 до 1,25 m и тежину од 2,5 до 15,8 kg. Лобање код мужјака достижу дужину од 72 до 98,3 mm, до су код женки дуге од 71,8 до 89 mm. Реп је дуг, широк и мишићав. Код мужјака достиже дужину од 29 до 58,5 cm, док је код женки дужине од 22,3 до 44 cm.
Укупно на свом тјелу ова врста има 343 до 422 кератинске љуске које расту из коже под косим углом, распоређене у линеарној мрежи по леђима, на боковима, репу, челу, горњем дјелу дуге њушке, врату, раменима, бутовима, и вањској страни подлактица и поткољеница. Боја љусака варира географски, тако да могу бити сиве, тамносмеђе и жућкастосмеђе боје и могу имати рубове бјеле боје. Тјело саванскoг љускавца је покривено са 12 попречни и 11 до 13 уздужни редова љуски које се преклапају. Рубови репа су ограничени са 11 до 13 редова шиљасти љуски. На глави, подлактицама и поткољеницама су љуске најмање, док су на леђима и на репу највеће на тјелу. Остатак главе, унутрашња страна ногу и стомак су покривен тамносивом кожом. На мјестима на тјелу која су покривена љускама нема длака између њих. Трепавице и длаке на мјестима без љуски код ове врсте су ријетке и кратке (< 0,5 cm). Кожа и љуске код саванскoг љускавца чине око 33 до 35% укупне тјелесне тежине код одрасле јединке.
Ова врста љускаваца има укупно 48 пршљенова, и то 7 вратни, 11 или 12 леђни, 5 или 6 слабински, 3 крстачна и 21 до 24 репна. Предње ноге су мишићаве, а задње ноге су стубасте грађе са јастучићима на малим стопалима. И на предњим и на задњим ногама савански љускавац има по пет прстију са канџама. Канџе на првом и петом прсту предњи ногу су кратке (око 2 cm), док су остале канџе дуге (око 6 cm). Канџе на задњим ногама су кратке и тупе. За разлику од други врста љускаваца које се крећу на све четири ноге, савански љускавац хода на задњим ногама. Док хода, своје предње ноге савија ка прсима а реп одиже од земље, користећи га као контрабаланс тјелу и глави. Отисци стопала саванског љускавца по облику подсјећају на мале отиске слонова. Ова врста је добар пливач, а способна је и да се пење преко препрека ходаљјући на све четири ноге, користечи се са репом као упориштем и сидром.
Лобања саванског љускавца је крушкастог облика. Мале црне очи су окружене са добро мишићавим, натеченим капцима, као и са никтитативном мембраном (тзв. "трећим капком") која штити очи од мрава и термита. Ова врста љускавца има славб вид али добро развијено чуло мириса. Њушка овог љускавца је увијек мокра. Ове врста не посједује ушне шкољке, већ само закржљалу ушну хрскавицу око ушног отвора. Унутар ушног отвора се налазе мале чупаве длачице. Као и све друге врсте љускаваца, у вилицама неме прави зуба, и на почетку доње вилице се налази пар коштани структура по облику слични зубима (псеудозуби). Језик је у облику траке, укупно је дуг 40 до 60 cm, и љепљив је због алкалне пњувачке коју луче пљувачне жљезде. Џиновски љускавац може свој језик извући до дужене од 20 до 40 cm. Тјелесна температура саванског љускавца се креће од 29,5 до 34,5 °C. Наслаге масног ткива код ове врсте љускаваца се стварају на леђима од рамена до репа и на горњој страни репа. Ове поткожне наслаге масноће имају улогу термалне изолације, с обзиром да саме љуске имају малу улогу. Наслаге масног ткива на стомаку су рјетко присутне и имају улогу у складиштењу енергије за периоде оскудице хране. Аналне жљезде које луће смрдљиву и штетну воштану хемијску течност бјеле боје се налазе са лијеве и десне стране аналног отвора. Женке посједују двије подпаздушне брадавице.
3 Распрострањеност и станиште
Савански љускавац је распрострањен на простору подсахарске Африке, од Чада, Судана и Јужног Суданог на сјеверу, преко Источне Африке до Јужноафричке Републике и Есватинија на југу.
У прошлости је распрострањеност ове врсте била већа, нашто указују фосилни остаци из периода касног плеистоцена (старости између 18000 до 12000 год.) из покрајине Западни Кејп у Јужноафричкој Републици. Други фосилни остаци указују на то да је ова врста у периоду раног холоцена (старости око 9000 год.) била присутна на подручју Есватинија.
Савански љускавац настањује станишта до 1700 m надморске висине, што укључује саване, плавне равнице и широколисне шуме, галеријске шуме и травнате равнице гдје је годишња количина падавина од 250 до 1400 mm, те шумска подручја покривена дрвећем (из родова Brachystegia, Combretum и Julbernardia и врстама Colophospermum mopane и Sclerocarya birrea) и трњем (из родова Senegalia и Vachellia), Ова врста не несаљава густе затворене шуме, пустиње, нити пољопривредна земљишта.
4 Понашање и екологија
Савански љускавац је углавном ноћу активан сисар, иако се могу сусрести и у току дневног периода. Углавном води усамљенички начин живота, притом не рачунајући на женке са младунцима. У току дана овај љускавац већину времена проводи у својој јазбини. Сама активност у току године варира по временским сезонама, количином доступне хране и активности предатора који нападају ову врсту. У току љета и у влажном топлом околишу (као што је источна Јужна Африка) је ова врста је активна у току ноћи, јер на тај начин штеди своју енергију и течност у тјелу, коју би иначе изгубила излажући се високим температурама. У региону Калахари у току зиме, и одрасли и млади савански љускавци су активни у току дневног периода како би избјегли екстремно ниске ноћне температуре, али и како би сачували своју тјелесну енергију. Сами улазци и излазци из јазбине су уско повезани са смањењем и повечањем температуре околине. Такође, ова активност је везана и са активности мрава са којима се они хране, јер су они више активнији у току дана и налазе се у лако доступним коморама мравињака које су ближе површини тла, док се ноћу повлаче у коморе које су дубље у тлу.
Ова врста прави своја сколништа испод пали трупаца дрвећа, у густом растињу, у пећинама, у великим пукотинама у стјенама и у дјелимично отвореним термитњацима. Ова врста љускаваца не копа своје јазбине, већ корист напуштене јазбине други животиња из своје околине, као што су јазбине афричког мравоједа, капског бодљикавог прасета и глодара врсте Pedetes capensis, као и свиња из рода Phacochoerus. Ове јазбине љускавци додатно прилагођавају својим условима живота. Овисно од предјела на ком су насељени, јазбине ови љускаваца могу бити дуге од 1,2 до 12 m, и простиру се испод површине тла од 0,5 до 5 m.
Поред људи, међу животињским врстама које се хране са овом врстом љускавца се налазе и лав, леопард, пјегава хијена, јазавац медојед, као и нилски крокодил. Паразити који нападају ову врсту љускавца су врсте крпеља Manitherionyssus heterotarsus, Ornithodoros compactus, Ornithodoros moubata и Rhipicephalus theileri.
4.1 Исхрана
Исхрана саванског љускаваца се углавном састоји од јајашаца, ларви, лутки и одрасли јединки различити врста мрава и термита које хватају својим дугим, љепљивим језицима. Утврђено је да ова врста преферира плијен који је већи од 5 mm. Што се тиче мрава, овај љускавац се храни са 30 различити врста, међу којима су: Acantholepsis capensis, Anoplolepis custodiens, Crematogaster amita, Hodotermes mossambicus, Monomorium albopilosum, Myrmicaria natalensis, Pheidole megacephala, Polyrhachis schistacaea, Tapenonia luteum, Technomyrmex albipes, као и врсте из рода Camponotus (као што су врсте Camponotus cinctellus и Camponotus maculatus). На простору Јужноафричке Републике, врсте A. custodiens, C. cinctellus, C. maculatus, H. mossambicus, M. natalensis и P. schistacaea чине укупно 97% исхране саванског љускаваца.A. custodiens чини 77% исхране у току цјеле године, јер су галерије унутар мравињака гдје ова врста мрава леже јајашца налазе близу површине тла. Што се тиче термита, овај љускавац се храни са 10 различити врста, међу којима су: Odontotermes badius и Trinervitermes rhodesiensis.
4.2 Размножавање
Вријеме парења није сезонско. Када су женке спремне за парење, оне уз помоћ свог репа остављају мирис са којим привлаче мужјаке у околини. Парење између мужјака и женке се одвија у јазбинама гдје ови љускавци бораве, и оно може трајати између 24 и 48 h. Женка обично окоти по једног младунца којег предходно носи у стомаку између 105 и 140 дана, и ријетки су случајеви да се окоте по два младунца.
5 Угроженост
Ова врста се сматра скоро рањивим таксоном. Популација ове врсте се смањује, судећи по расположивим подацима. Главне пријетње саванском љускавацу представљају губитак станишта и криволов.
6 Еволуција
Према генетским истраживањима, заједнички преци џиновског љускавца и саванског љускавца су се одвојили једни од других око 12,98 милиона година, формирајући нове врсте.
7 Систематика
7.1 Класификација
! Врста: !! Распрострањеност:
S. temminckii (Smuts, 1832)(савански љускавац)
(југоисток Анголе) (западни дио уз границу са Суданом и Јужним Суданом) (сјеверни дио) (југ Судана) (сјеверни дио)
у прошлости:
(у периоду раног холоцена око 0,009 мил. год.) (покрајина Западни Кејп, у периоду касног плеистоцена од 0,018 до 0,012 мил. год.)
7.2 Филогенија
Доље приказан кладограм представља филогенетске везе врсте Smutsia temminckii.


Паук је песма српског певача Ере Ојданића. Први пут је објављена 2003. године, под окриљем издавачке куће Grand Production, на Ојданићевом студијском албуму који је такође носио назив Паук.
1 О песми
Текст су написали Зоран Старчевић и М. Чабаркапа. Зоранов син Никола Старчевић компоновао је музику, осмислио аранжман и одрадио програмирање. Зоран Старчевић је одсвирао клавијатуре, гитару и бас, а такође је био задужен и за продуцирање. У снимању песме учествовала су још два свирача: хармоникаш Часлав Љубеновић и виолиниста Мома Станојевић.


Авија B-135 (Avia B-135) је чехословачки једномоторни, једносед, нискокрилни моноплан, модерног дизајна ловачки авион. Први лет авиона је извршен 1938. године.
1 Пројектовање и развој
Авиа и њен главни конструктор инж. Ф. Новотни су наставили усавршавање авиона Авија B-35 тако да су на трећем прототипу завршили све оно што је планирано основним пројектом, сем уградње снажнијег мотора и отклонили све недостатке уочене при испитивању два претходна прототипа. Његов трећи прототип, Б-35.3, први пут је полетео 26. јуна 1939. Пре почетка програма тестирања, овај авион је изложен као експонат на изложби авијације у Бриселу са ознаком Авија Ав-135. На овом авиону су због уградње увлачећег стајног трапа, промењен облик крила. Главне ноге стајног трапа су опремљене заштитницима и причвршћене за предњу рамењачу крила удаљене од трупа авиона. Површина крила је остала непромењена, али предња ивица више није била елиптична, већ равна. Мотор HS 12Ycrs је остао непромењен, јер се није могло у то време доћи да снажнијег. Авион је користио двокраки метални пропелер Летов Н. Д.43. Авион је био наоружан са два митраљеза калибра 7,92 mm Модел 30, и додат је топ ХС 404 калибра 20 mm. За овај авион је било заинтересовано Бугарско ратно ваздухопловство које је имало искуство са авионима Авија B-534 а и бугарски пилоти су били укључени и при тестирању прототипа авиона Авија B-35 и Авија B-135.
2 Технички опис
Према изворима
Труп му је елиптичног попречног пресека. Носећа конструкција трупа је направљена од заварених челичних цеви високе чврстоће. Прамац трупа у пределу мотора до иза кабине пилота је обложен алуминијумским лимом. Изван лимене облоге, цео труп је обложен импрегнираним платном. Пилот је седео у затвореном кокпиту заштићен од спољних утицаја. Прегледност из пилотске кабине је била добра.
Погонска група авиона B-135 састоји од линијског V мотора са 12 цилиндара течношћу хлађен Авиа HS 12Icrs (lic. Hispano Suiza) снаге 633 kW (860 KS) и двокраке вучне металне елисе Летов. Хладњак расхладне течности се налази испод мотора. Резервоари за гориво су се налазили у трупу авиона и два у крилима.
Крила су конзолна самоносива елипсастог облика. Опремњена су крилцима и закрилцима. Конструкција крила је била дрвена обложена шперплочама и алуминијумским лимом. Елерони су били прекривени импрегнираним платном а закрилца су била од алуминијума покретана хидрауликом.
Репне површине су класичне састоје се од три стабилизатора (један вертикални и два хоризонтална) елипсастог су облика. Конструкција свих фикснох елемената репних површина је иста: цевасти челични оквир и челичне цеви као ребра а облога је од импрегнираног платна. Кормило правца са великом компезационом површином је направљено од челичних цеви и обложено платном. Кормила дубине су направљена такође од челичних цеви обложена платном.
Авион Авија B-135 је био опремљен увлачећим стајним трапом. Састојао се од две независне предње ноге са уљнопнеуматским амортизером и балон гумама и смоуправљиви гумени тачак испод репа авиона. Ноге стајног трапа су биле причвршћене за предње рамењаче крила и увлачиле су се у крилне дупље од трупа ка крајевима крила. Увлачење ногу стајног трапа се обављало хидрауличним путем. Репни точак се такође у току лета увлачио у труп авиона.
3 Наоружање
Авион је био наоружан са два синхронизована митраљеза Збројевка vz. 30 калибра 7,92 mm, постављена у трупу авиона а гађала су кроз обртно поље елисе. Поред овога имао је још и топ Ikaria MG FF калибра 20 mm, чија је цев пролазила кроз вратило елисе.
4 Верзије
Произведено је 12 истоветних авиона обог типа.
5 Оперативно коришћење
Авиа је скопила уговор са Бугарским краљевским ваздухопловством за испоруку 62 ловца Авија B-135. Дванаест комлетних авиона и 50 авиона у деловима који би се монтирали у Бугарској фабрици и имали ознаку ДАР II. Немачко министарство ваздухопловства је стопирало овај уговор јер је Авиа морала да ради за потребе Луфтвафе (Чешка је већ била окупирана). Пошто је Бугарска била савезник Немачке, допуштено је Авији да Бугарима је испоручи 12 комплетираних авиона Авија B-135 који су стационирани у школи за обуку пилота у Долној Митрополији. Једино ватрено крштење ових авиона се догодило 30. марта 1944. када су четири бугарска ловца Авија B-135 који су били на редовној тренажи, напала бомбардере Б-24 Либератор америчког ваздухопловства који су се враћали са бомбардовања рафинерија нафте у Плоештију у своје базе у Јужној Италији кроз бугарски ваздушни простор. Том приликом је оборен један Б-24.
6 Земље које су користиле авион


Лондонска општина Баркинг и Дагенам (London Borough of Barking and Dagenham) је назив једне од општина у источном Лондону.
Општина је створена 1965. од тадашње лондонске општине Баркинг и општине Дагенам, која је административно припадала Есексу али је суштински била део Лондона. Новостворена општина звала се само Баркинг да би 1980. била преименована у данашњи назив.
Општина је интензивно урбанизована и дом је углавном радној класи са нижим приходима. Већина стамбених зграда изграђена је између два светска рата и насељена захваљујући тада новоотвореној индустрији у том делу Лондона. Баркинг и Дагенам има најнижу просечну цену стамбених објеката по статистици из 2006. Постоје планови за интензивну ревитализацију целе општине, нарочито Баркинга, у вредности од пола милијарди фунти. Осим Баркинга, познатији делови општине су Дагенам, Беконтри и други.


675 је била проста година.
1 Догађаји
Краља Хилдерика II убија група незадовољних Неустрианаца, заједно са његовом женом Биличилдом и петогодишњим сином Дагобертом, док је ловио у шуми Ливри (данашњи Логнес) у близини Шела.
Теудерик III поново преузима престо свог старијег брата Хилдерика II. Наслеђује франачке краљевине Неустрију и Бургундију.
Хлодвига III, ванбрачног сина Хлотара III, аустразијски племићи проглашавају краљем Аустразије.
5. јануар – У Јапану је први пут подигнута платформа за посматрање звезда за астрологе.
14. март – Принцеза Точи и принцеза Абе од Јапана иду у Исе Јингу.
16. март – Цар Тенму декретом укида кметство. Он такође наређује да се прекине давање земље принчевима и министрима и храмовима.
8. мај – Тенму издаје декрет о расподели пореза на пиринач за сиромашне сељаке, као и декрет којим се регулише риболов и лов и наређује да се обустави једење меса говеда, коња, паса, мајмуна и живине у штали, забрана која траје до 1872. Неки јапански министри који се противе Тенму протерани су на изоловано острво.
16. септембар – Тајфун погодио Јапан.
Тервел, владар (каган) бугарског царства († 721.)
2 Дани сећања


Фелипе Алфау (1902–1999) био је амерички писац и песник рођен у Шпанији. Попут савременика, Луиђија Пирандела и Флена О'Брајена, Алфау је претеча касније постмодерне којој припадају писци као што су Владимир Набоков, Томас Пинчон, Доналд Бартелми, и Гилберт Сорентино.
1 Биографија
Рођен у Барселони, четрнаестогодишњи Алфау емигрира с породицом у Сједињене Америчке Државе, где је живео до краја живота. Алфау је радио као преводилац; његова ретка фиктивна и поетска дела остају непозната за живота.
Алфау је написао два романа на енглеском језику: Локос: Комедија гестови и Chromos.''''Локос — метафиктивну збирку повезаних прича смештену је у Толеду и Мадриду, представљајући неколико ликова који не подлежу жељама свог аутора, пишу своје приче, па чак и преузимају улоге једни других — објавио је издавач  Farrar & Rinehart 1936. године. Роман, за који Алфау је плаћени $250, добио је похвале критичара, али мало пажње. Роман је поново објављен 1987. године, када је Стивен Мур, тада уредник мале издавачке куће Dalkey Archive Press нашао књигу на уличној продају у Масачусетсу, прочитао је и ступио у контакт с Алфауом преко пријатеља који је нашао његов број телефона у телефонском именик Менхетна. Друга инкарнација романа била је умерено успешна, али је Алфау одбио приходе, налажући издавачу да употреби приходе у финансирању неког другог необјављеног дела. Када га је Стивен Мур упитао да ли је написао и друге књиге, Алфау је представио рукопис за Chromos, који су стајао у фиоци од 1948. године. Chromos, комична прича шпанских емиграната у САД која се бори с двема културама, номинована је за националну књижевну награду 1990. године.
Алфау је такође написао књигу песама на шпанском, Сентименталне песме (La poesía cursi), написане између 1923. и 1987. године и објављене у двојезичном издању 1992. године; као и књигу дечијих прича, Старе приче из Шпаније, објављене у 1929. години.
Локос, Chromos и старе приче из Шпаније су преведене на шпански језик и објављена у Шпанији током 1990-их година.


Света Варвара (Αγία Βαρβάρα, Аја Варвара) је насељено место у општини Бер у периферији Средишња Македонија, Грчка. Према попису из 2021. године био је 991 становник.
Света Варвара је подигнута после 1923. године за 46 грчких избегличких породица из Турске, укупно 399 особа колико их је било на попису из 1928. године.


Веће пет регената (五大老, Go-Tairō, Council of Five Elders) било је привремена влада Јапана, која је управљала земљом између смрти регента Тојотоми Хидејошија (1598) и битке код Секигахаре (1600), у којој су се чланови већа отворено поделили и борили на супротним странама за превласт у Јапану.
1 Историја
Тојотоми Хидејоши, други велики ујединитељ Јапана (после Оде Нобунаге), управљао је читавим Јапаном као регент од 1585. до своје смрти 1598. Предвиђајући поделе које могу настати након његове смрти, Хидејоши је још за живота поставио петорицу регената, који су имали да управљају државом у име његовог малолетног сина, Хидејорија. То су били Токугава Ијејасу, Маеда Тошије, Уесуги Кагекацу, Мори Терумото и Укита Хидеје. Њима је помагало веће пет комесара, који су били задужени за управљање престоницом, које је Хидејоши поставио још 1585, и тројица саветника (中老, chūro), који су посредовали између два већа. Сви чланови оба већа заклели су се пред Хидејошијем на верност младом Тојотоми Хидејорију, који је у време очеве смрти имао само 5 година.
За само две године веће регената се распало у грађанском рату између Хидејошијевих лојалиста, које је предводио Мори Терумото, и незадовољних великаша, предвођених Ијејасу Токугавом, који је завршен битком код Секигахаре, октобра 1600, после које је успостављен шогунат Токугава, који ће управљати Јапаном све до 1868.


Марка (marca, marcha, marcus) првобитна је јединица тежине сребра или злата у средњовјековној западној Европи, приближно јој је једнако 8 тројских унци (249 грама). Касније је марка почела да се користи као валута у Енглеској, Шкотској, Њемачкој и у Скандинавији.
У Енглеској марка (mark) није постојала као ковани новац, него се активно користила као обрачунска новчана јединица. Марка се први пут појавила у Енглеској у 10. вијеку и вјероватно је дошла из Данске. У то вријеме било јој је једнако 100 пенија. Након норманског освајања једној марки било је једнако 2/3 фунти стерлинга, односно 13 шилинга и 4 пенија (160 пенија).
У Шкотској марка (merk) као новчана и тежинска јединица позајмљена је из Енглеске и такође је била једнака износу од 13 шилинга и 4 пенија сребра. Процијењена вриједност марке касније је подигнута на 14 шилинга. За разлику од Енглеске, у Шкотској је до краја средњег вијека марка постала главна валута и ковани новац. Кованице су биле у апоенима 1 шкотске марке, 1/2 марке (7 шилинга), 1/4 марке (3 шилинга и 6 пенија), а такође и у апоену од 4 марке (2 фунте и 16 шилинга).
У сјеверној Њемачкој (првенствено у Хамбургу) и Данској марка (mark, mark) коришћена је као обрачунска новчана јединица, али и као валута, и састојала се од 16 шилинга. Након уједињења Њемачке 1871, уједно и уједињења монетарног система, марка је усвојена као званична валута Њемачког царства.
У источној Европи (Пољска, Чешка, Литванији, балтичким земљама и Русији) марка је носила назив гривна.
1 Карактеристике тежине различитих марки
Келнска марка — 233,855 г* Либечка марка — 234 г
Француска марка — 244,752 г* Прашка марка — 253,14 г
Скандинавска марка — 253,14 г
Венецијанска марка — 238,5 г
Тршћанска марка — 254,7 г
Ришка марка — 207,82 г
За историју њемачке марке, погледајте марка (новчана јединица Њемачке).


Сара (שָׂרָה – Сара; سارا или سارة – Сара) је била Аврамова жена и полусестра и Исакова мајка, описана у Библији и Курану. Њено првобитно име је било Сарај. По Књизи постања, Бог је промјенио њено име у Сара као дио споразума када је Хагара родила Аврамовог првог сина, Измаела.
Хебрејско име Сара означава жену високог положаја и може се превести као принцеза или племкиња.


Умберто Еко (Umberto Eco; Алесандрија, 5. јануар 1932 — Милано, 19. фебруар 2016) био је италијански писац, филозоф, естетичар, семиолог, теоретичар књижевности, есејиста, универзитетски професор и историчар средњег века. Познат је по својим романима и есејистичким делима.
Еко је плодно писао током свог живота, са својим радовима обухватајући књиге за децу, преводе са француског и енглеског, као и новинску рубрику „La Bustina di Minerva“ (Минервина шибица) објављивану да пута месечно у часопису L'Espresso почев од 1985. Његов последњи допринос (критичка оцена романтичних слика Франческа Хајеза) се појавио 27. јануара 2016. У време своје смрти, био је професор емеритус на Универзитету у Болоњи, где је предавао током већег дела свог живота. У 21. веку, наставио је да стиче признање за свој есеј из 1995. године „Ур-фашизам“, где Еко наводи четрнаест општих својстава за које верује да чине фашистичке идеологије.
1 Рани живот и образовање
Еко је рођен 5. јануара 1932. у граду Алесандрија, у Пијемонту у северној Италији. Ширење италијанског фашизма широм региона утицало је на његово детињство. Са десет година добио је Прву покрајинску награду Луди Јувенилес након што је позитивно реаговао на подстицај младог италијанског фашистe који је написао „Да ли треба да умремо за славу Мусолинија и за бесмртну судбину Италије?“. Његов отац, Ђулио, једно од тринаесторо деце, био је рачуновођа пре него што га је влада мобилисала да учествује у три рата.Током Другог светског рата, Умберто и његова мајка, Ђована (Бизио), преселили су се у мало село на падинама планине Пијемонт. Његово село је ослобођено 1945. године, и након тога је био изложен америчким стриповима, европском отпору и Холокаусту. Еко је стекао салезијанско образовање и упућивао се на ред и његовог оснивача у својим радовима и интервјуима.
Пред крај живота Еко је веровао да је његово породично име скраћеница од ex caelis oblatus (од латинског: дар с неба). Као што је у то време био обичај, име је његовом деди (сирочету) дао званичник у градској скупштини. У једном интервјуу из 2011, Еко је објаснио да је пријатељ случајно наишао на акроним на листи језуитских акронима у Ватиканској библиотеци, информишући га о вероватном пореклу имена.
2 Биографија
Током 1960-их бавио се естетиком и истакао се као један од најзначајнијих представника авангарде у италијанској култури. Припадао је књижевном покрету Група 63. Био је оснивач књижевних часописа Il Marcatre и Il Quindici. У свом истраживачком раду бавио се проучавањем средстава масовног информисања у оквиру семиологије и естетике применом структуралистичког метода. Естетика телевизијског искуства, естетске структуре директног преношења, слобода догађаја и детерминација, анализа поетског језика, отвореност и теорија информација, теме су којима се бавио.
Радио је пет година као уредник у редакцији за културу у Radiotelevisione Italiana (RAI) РАИ од 1954. до 1959. године.
Помно је пратио и луцидно анализирао савремену културу, комуникације, универзум информација и информациону естетику. Поред опште семиологије, бавио се семиологијом визуелних порука, семиологијом архитектуре, епистемологијом структуралних модела и семиолошком границом. У оквиру херменеутике и теорије књижевности бавио се семиологијом текста, тумачењем метафора, проблемом кривотворења и фалсификата и границама тумачења.
Од 1971. био је редовни професор естетике визуелних комуникација и семиологије на Универзитетима у Торину, Милану, Фиренци, Универзитету Колумбија у Њујорку, Јејлу и гостујући професор на многим факултетима.
Године 1980. објавио је филозофско-детективски роман Име руже који је постао један од најчитанијих и најпревођенијих романа. Еков други роман, Фукоово клатно такође је доживео велики успех.
Бавио се писањем, живио у Милану и Риминију са супругом Ренатом која је историчар уметности. На Универзитету у Болоњи водио програм из комуникологије. Писао је колумну за L’Espresso названу La bustina di Minerva (Минервина сваштара).
За роман Име руже добио је Premio Strega 1981. године.
У браку са професорком немачке уметности Ренатом Рамж имао је сина и ћерку.
3 Критичка рецепција и наслеђе
Као академик са фокусом филозофију, семиотику и културу, Еко је поделио критичаре у погледу тога да ли његово теоретисање треба посматрати као бриљантан или као беспотребан пројекат сујете опседнут ситницама, док је његово писање фикције запањило критичаре својом истовременом сложеношћу и популарношћу. У свом осврту на Улогу читаоца из 1980. године, филозоф Роџер Скрутон, нападајући Екове езотеричне тенденције, пише да, „[Еко тражи] реторику техникалности, средства за стварање толико дима толико дуго да ће читалац почети да криви његов сопствени недостатак перцепције, а не недостатак просветљења аутора, због чињенице да је он престао да види." У свом прегледу Вере у кривотворине и Уметност и лепота у средњем веку, историчар уметности Никола Пени, из 1986. у међувремену, оптужује Ека за подметање, пишући „Сумњам да је Еко можда прво био заведен интелектуалним опрезом, ако не и скромношћу, праведним узроком 'релевантности' (реч која иде у прилог када се појавио ранији од ових есеја) – узрок који средњовековци могу бити склони да прихвате са посебно очајничким одбацивањем."
На другом крају спектра, Еко је хваљен због своје несталности и енциклопедијског знања, што му је омогућило да недокучиве академске предмете учини доступним и занимљивим. У рецензији Имена руже из 1980. године, књижевни критичар и научник Франк Кермод назива Теорију семиотике, „снажном, али тешком расправом“, сматрајући да је Еков роман „невероватно занимљива књига – веома чудна ствар која се може родити из страсти према средњем веку и семиотици, и веома модерно задовољство." Жил Делез цитира Екову књигу Отворено дело из 1962. године са одобравањем у свом семиналном тексту Разлика и понављање из 1968, књизи за коју се каже да је из ње постструктуралистички филозоф Жак Дерида такође црпео инспирицију. У некрологу филозофа и књижевног критичара Карлина Романа, за Ека се каже да је „[постао], током времена, критичка савест у центру италијанске хуманистичке културе, уједињујући мање светове као нико пре њега“.
4 Награде и почасти
Еко је добио преко 30 почасних доктората на многим угледним универзитетима широм света.
5 Дела
5.1 Теоријска дела
Естетски проблем у св. Томе Аквинског 1956. (Il problema estetico in San Tommaso)
Уметност и лепо у естетици средњег века 1959, (срп. изд.1994)
Отворено дјело 1962, (Opera Aperta 1962, срп. изд.1965)
Џојсове поетике, (срп. изд. 1965)
Култура, информација, комуникација 1968, (La struttura assente 1968, срп. изд. 1973)
Напомене уз Име руже, 1983 (Postille al 'Nome della rosa''' 1983)
Минервина сваштара, (La Bustine di Minerva 2000, антологија новинских колумни и коментара 1994)
Кант и кљунар (Kant e l'omitorinco 1997, 1997)
Списи о моралу Како се пише дипломски рад (срп. изд. 2000)
Границе тумачења 1995, (I limiti dell'interpretazione, срп. изд.2001)
О књижевности, (Sulla letteratura, срп. изд. 2002)
Минимални дневник (Diario Minimo1963, Il secondo Diario Minimo 1990)
Казати готово исту ствар 2003, (Dire quasi la stessa cosa, срп. изд. 2011)
Историја лепоте 2004, (срп. изд. 2008)
Историја ружноће 2008.
Бескрајни спискови, 2009.
Исповести младог романописца 2013.
5.2 Романи
Име руже (Il nome della rosa, 1980)
Фукоово клатно (Il pendolo di Foucault, 1988)
Острво дана пређашњег (1994) (L'isola del giorno prima, 1994)
Баудолино (Baudolino, 2000)
Тајанствени пламен краљице Лоане (La misteriosa fiamma della regina Loana (2004))
Прашко гробље (Il cimitero di Praga, 2010)
Нулти број (Numero zero, 2015)
5.3 Књиге за децу
Бомба и генерал (La bomba e il generale, 1966, Rev. 1988)
Три космонаута (I tre cosmonauti, 1966)
Gli gnomi di Gnu, 1992
6 Референце
7 Спољашње везе
о Биљном и минералном памћењу'' у коме расправља између осталог о енциклопедијама.
- Опширан извор о Умберту Еку.
- Дело Умберта Ека на српском језику.
- из „Минималног дневника“


Адсулата (Adsullata) је била речна богиња у келтској митологији. Највероватније је била богиња Саве.
1 Етимологија
Име ове богиње је изведено од пра-келтске речи Ad-sūg-lat-ā, што буквално значи она која црпи воду. Римско-британски облик ове речи је највероватније био Adsuglata.
2 Паралеле
Сматра се да је повезана са келтским богом Савусом (Savus) и да су поштовани и у Аустрији.


Доремон (ドラえもん) је јапанска манга настала 1969. године. Сакупљена је у 45 танкобона које је објавила издавачка кућа Shogakukan од 1974. до 1996. године. Прича се врти око роботског мачка по имену Доремон, који путује у прошлост из 22. века како би помогао дечаку по имену Нобита Ноби у његовом свакодневном животу.
Направљене су три аниме ТВ серије на основу манге (1973, 1979, 2005). Доремон је био добро прихваћен од стране критичара и постигао је комерцијални успех у многим азијским земљама. Освојио је бројне награде. Закључно са 2024. годином, продато је преко 300 милиона примерака широм света, што је чини једном од најпродаванијих манга серија свих времена.


Марко Марулић (18. август 1450 — 5. јануар 1524) је био хрватски књижевник и хришћански хуманиста из Сплита, због чега му се често додељује и атрибут Сплићанин. Аутор је више дела писаних на хрватском језику и то сплитској чакавици, као и на латинском језику. Једно од његових најзначајнијих дела јесте религиозни еп Јудита. Сматра се „оцем хрватске књижевности”.
1 Биографија
Марко Марулић је рођен 18. августа 1450. године у Сплиту, тада под Млетачком републиком. Потиче из сплитске племићке породице Marulus, која се од 15. века почела називати Maruli или De Maruli, односно Печенић (Пецинић). Отац Никола је био угледан и веома богат сплитски племић, а мајка Добрица из угледне породице Алберти. Имао је петоро браће и једну сестру.
Марко Марулић је себе сматрао Сплићанином и Далматинцем. На насловницама својих књига потписивао се као Сплићанин.
Као дечак је показивао велику даровитост и био је доста посвећен учењу. Током младости у Сплиту, био је ученик тројице угледних учитеља, Николе из Ферма, Тидеа Акјаринија (Tideо Acciarini) и Јеронима Генесима из Пицена, од којих је стекао основна знања из грчког језика и латинске књижевности. Толико је напоредовао у учењу латинске књижевности да је још као дечак одржао говор и био похваљен од стране самога тадашњега млетачкога дужда Николе Марчела. Након завршетка хуманистичке школе у Сплиту, са школовањем је наставио у Италији, а претпоставља се да је студирао у Падови.
Након завршетка школовања, вратио се у Сплит где је провео готово цео свој живот, изузев краћих путовања у остале градове Млетачке републике или у Рим. Једно време је боравио и у Нечујму, на оближњем острву Шолта. Управо је у Сплиту написао и објавио готово сва своја дела. Осим бављења књижевним радом, обављао је и разне дужности попут нотара и бележника, али се у документима у градском архиву спомиње и као градски судија, тужилац и учесник у градским парницама.
Умро је 5. јануара 1524. године у свом родном Сплиту.
2 Књижевни рад
Био је веома активан у хрватском ослобађању од Турака, чиме обилује његов књижевни опус. Европску славу дугује својим дјелима написаним на латинском језику, али је писао и на хрватском на чакавштини, а служио се и глагољицом.
У складу са хуманистима и тим периодом, већину дела је написао на латинском језику. Био је и песник и прозни писац и његова дела често имају хришћански религиозни карактер и тичу се тема морализма и теологије. Два дела која посебно треба истаћи јесу Институција и Јудита.
Веома значајно дело због кога се прочуо по Европи јесте Упућивање у честит живот по примјерима светаца, познат као и Институција (De institutione bene vivendi per exempla sanctorum) које је написао око 1496. године, док је прво познато издање објављено 1507. године. У том делу се трудио да кроз конкретне примере, без превише дубоких теолошких разматрања, прикаже читаоцу како треба приступати у животу и шта је морално исправно.
Друго дело је једно од његових најзначајнијих, а и најпознатијих дела. То је религиозни еп Јудита. То је први хрватски еп написан на хрватском језику. Написано је 1501. године, а прво издање је из 1521. године. Писано је у 6 певања, у укупно 2126 стихова у двоструко римованом дванаестерцу. Представља синтезу хрватске, латинске и италијанске књижевне традиције, а преведена је на више језика.
Осим књижевног рада, бавио се и превођењем. Први је Хрватима преводио Дантеова и Петраркина дела. Са италијанског на латински је превео прво певање Дантеовог Пакла и последњу песму Канцонијера.
3 Дела
Поуке за честит живот према примјерима светаца (De institutione bene vivendi per exempla sanctorum, 1498) је моралистички спис библијског надахнућа. Ово је његово у свијету најпревођеније дјело, које је за његова живота преведено чак и на јапански језик.
Еванђелистар (Evangelistarium, 1500) је моралистичка расправа о етичким начелима и моралним дужностима каква се очекују од једног хришћанина.
Давидијада (Davidias, писана 1517. а откривена тек 1921. да би опет била изгубљена и поново откривена 1952) је религиозни еп на латинском језику у 14 књига са 6.765 шеснаестерачких стихова, који је спајао библијске и античке мотиве, али са изразито хришћанским тенденцијама. Еп је написан по Вергилијевом књижевном поступку на класичном латинском језику, с неким примјесама библијског и средњовјековног латинитета.
Јудита (написана 1501, објављена 1521, и други пут 1522) је религиозни еп на хрватском језику. Надахнута је старозаветном јунакињом Јудитом и тадашњим догађајима. Иако се радња односи на старозаветну Јудиту, дело заправо представља једну велику алегорију на отпор хришћана османским освајачима. Кроз Олофернову војску је заправо осликао Османлије, а кроз патњу и невоље становника Бетулије је приказао патњу и невоље сопственог народа, под османским јармом. Чак и саме слике коришћене у првом и другом издању дела из 1521. и 1522, сликају борбе војника Олофернове војске, који су заправо обучени у османске униформе са једне, и војника који доста личе на хришћанску војску, са друге стране. Осим етно-религијских мотива, значајно место у овом делу има мотив моралне чистоте, јер је као Јудита храбра удовица својом праведношћу и добротом успела да победи зло. Кроз ово дело, Марулић је желео да позове и своје суграђане, да се у животу руководе добротом и другим етички чистим начинима и поступцима, у тада тешким временима, остану привржени својој хришћанској вери. Чак је и одабир Јудите као удовице је намеран. Разлог томе је што је тада доста Сплићанки остало без својих мужева, те је Марулић овим делом посебно њима желео да се кроз дело обрати и упути поуке. Јудита се често у хрватској књижевности сматра најбољим Марулићевим делом.*Сузана, такође написана на хрватском језику и заснована на библијском мотиву, говори о вавилонској Јеврејци лажно оптуженој за прељубу.
Regum Dalmatiae et Croatiae gesta (1510), представља Марулићев латински превод старијег словенског повесног дела, које се сматра хрватском варијантом Летописа попа Дукљанина. Марулићев превод није сачуван у аутографу, али постоји десетак преписа, од којих најстарији потичу из 16. века. На основу једног од познијих преписа, Марулићев превод је 1666. године први објавио Иван Лучић у склопу свог дела под насловом De regno Dalmatiae et Croatiae libri sex. Марулић је свој превод начинио на основу преписа који му је доставио сплитски племић Дмине Папалић, који је 1500. године пронашао стари повесни спис, написан словенским језиком и писмом, али тај спис није сачуван, као ни Папалићев препис. Од значаја за генезу текста је и нешто познији старохрватски препис Папалићевог рукописа, који је 1546. године сачинио Јероним Калетић. Тим поводом, у историографији су покретана бројна питања о односу између изворног списа, Папалићевог преписа, Марулићевог превода и Калетићевог преписа. Марулићев превод не садржи спорни термин Црвена Хрватска, за разлику од познијих "латинских редакција" на основу којих су настала Орбинијева и Лучићева издања Летописа попа Дукљанина. Марулићев превод је фокусиран на тадашњу Хрватску, односно на територију северно од реке Цетине, а временски сеже до владавине краља Звонимира (1075-1089), док потоње "латинске редакције" садрже и преглед историје српских земаља до средине 12. века.
Остала дјела на латинском језику укључују: О понизности и слави Христа (De humilitate et gloria Christi, 1518), у коме доказује да је Исус Христ обећани старозавјетни Месија; Дијалог о Херкулесу којег су надвисили Христови поштоваоци (Dialogus de Hercule a Christicolis superato, штампано 1524), у којем пјесник и теолог расправљају о употреби митологије и алегорије у пјесништву.
4 Занимљивости
Марулићев лик се појављивао на хрватским новчаницама од 500 куна.
Сматра се творцем појма психологија, јер је тај назив први увео у свом делу Psichologia de ratione animae humane. Оно је остало познато само по наслову јер је дело давно изгубљено.
По њему се зове Велеучилиште „Марко Марулић“ у Книну.


Вилијам Хенри Харисон (William Henry Harrison; Округ Чарлс Сити, 9. фебруар 1773 — Вашингтон, 4. април 1841) је био амерички војсковођа, политичар и девети председник Сједињених Америчких Држава. У раној политичкој каријери служио је као гувернер територије Индијана и представник у Сенату из Охаја. Националну славу стекао је предводећи америчке снаге против Индијанаца у бици код Типеканоа 1811. године. По овој бици је добио надимак. Истакао се и у Рату 1812. године предводећи америчке снаге у бици код Темзе. Када је преузео кабинет 1841. године имао је 68 година и био је најстарији човек који је постао председник САД. Овај рекорд је држао 140 година све до инаугурације Роналда Регана 1981. године. Реган је имао 69 година. Харисон је умро 31 дан од ступања на положај што је био најкраћи председнички мандат у историји САД. Он је такође био први председник који је умро на положају. Након његове смрти земља је упала у уставну кризу.


Regression је соло албум српског рок музичара Горана Чавајде, објављен у септембру 1997. године
На албуму се налази шеснаест песама, а објављен је након смрти музичара, од стране издавачке куће Sound Of Islands у малом тиражу. Песме су снимане у Студију Чавајда на Тасманији, а музику и продукцију за већину песама одрадио је Горан Чавајда. Дизајн албума одрадила је Линда Чавајда. Песме на албуму садрже импровизације, техно звук и стандардне рок форме.