Италијанска књижевност је књижевност писана на италијанском језику, првенствено у Италији, али исто тако и књижевност писана у Италији на другим језицима, или књижевно стваралаштво Италијана широм света. Њени почеци сежу у позни средњи век, када су на окситанском језику, којим се говорило у деловима северне Италије, написана прва књижевна дела. Пре тога књижевност настаје углавном на латинском, практичног је карактера и долази из редова црквењака и њихових ученика.
Истакнута имена италијанске књижевности су тоскански писци трецента Данте Алигијери, Франческо Петрарка и Ђовани Бокачо, који ударају темеље италијанском књижевном језику. Николо Макијавели (16. век) даје допринос светској политичкој филозофији. Лодовико Ариосто и Торквато Тасо су значајни писци епова. Карло Голдони је реформатор комедије у 18 веку. Уго Фосколо, Алесандро Манцони и Ђакомо Леопарди делују у временима обележеним баштином Француске револуције и Наполеоном. Манзони је битна фигура светског романа, и модел за италијански књижевни језик и стил уочи и након уједињења Италије. Луиђи Пирандело почетком 20. века најављује авангардна кретања и сматра се претечом театра апсурда. Итало Свево је аутор првог италијанског психолошког романа. Филипо Томазо Маринети је творац Футуристичког манифеста. Алберто Моравија утемељује неореализам. У другој половини 20. века истакнута имена су Итало Калвино, Умберто Ецо, Дарио Фо и други.
1 Почеци
Најстаријим италијанским текстом се обично сматра „Placito di Capua” из 960. године, а први опсежнији књижевни текст је „Ritmo giullaresco toscano” из 12. века. „Права” литерарна дела на народном италијанском настају од 13. века. Пре тога књижевност настаје на латинском, практичног је карактера, и пишу је углавном припадници црквених кругова и њихови ученици. Италијанска књижевност се формира нешто касније него француска. У почецима је под провансалским утицајем. Француска проза и баладе популарне су међу ученим Италијанима у 12, 13, и 14. веку. Француски путујући забављачи рецитирају стихове по северној Италији. Настаје и хибридна франко-венецијанска књижевност, већим делом анонимна. Меша француску базу и мотиве са елементима северноиталијанских дијалеката. Писци тог времена, венецијанац Мартино да Канал и фирентинац Брунето Латини, знатно боље баратају француским језиком, а песници (нпр. Сордело из Мантове) пишу стихове на провансалском (окцитанском), и под утицајем су трубадурске традиције.
Кроз деловање Сицилијанске школе (од 1230) књижевност показује прве знакове униформности, а профилира се и прва позната варијанта стандардног италијанског језика. Припадници школе су сардинијски краљ Ензио, Пјетро дела Вигна, Ингхилфреди, Гуидо и Одо деле Колоне, Јакопо д'Аквино, Руђери Апуглисе, Ђакомо да Лентини, Ариго Теста и други. Пишу љубавне песме, делом по провансалском узору.
2 14. век: Данте, Петрарка, Бокачо
Великани трецента Данте, Петрарка и Бокачо своја најважнија дела пишу на пучком дијалекту богате и развијене Фиренце, који ће вековима касније постати модел за књижевни италијански језик.
Песник Данте Алигијери (1265–1321), аутор Божанствене комедије, рођен је у племићкој породици у Фиренци. Своју песничку инспирацију Беатрису сусреће 1274. Њена смрт 1290. га дубоко погађа. Кризу превладава удубљивањем у филозофска и религијска учења, чиме проширује своје образовање и стиче високо моралну свест. Противи се папиним настојањима да подвргне Тосканској црквеној власти. Након доласка папиних присташа на власт, трајно је прогнан из Фиренце. До краја живота не успева да се врати те умире у Равени. Љубавно-религиозно песништво у збирци „Младеначки живот” (La vita nuova, 1292–93) инспириано је љубављу према Беатриси, средишњој фигури Дантеовог песништва. По морално-филозофској концепцији, конструкцији, обиљу алегорија и свежини наговештава „Божанствену комедију”. Недовршено филозофско дело „Гозба” (Convivio) пише у прогонству. У расправи „О умећу говорења на народном језику” (De vulgari eloqentia, 1303–05) анализира облике и наречја италијанског језика у поређењу с другим романским језицима и утврђује 14 италијанских наречја. Сматра да у дијалектима треба наћи оно заједничко и на том темељу поступно заменити латински народним језиком. Аутор је политичке расправе „Монархија” (Monarchia, 1310–12 или 1313–17), тринаест очуваних „Епистула” (Epistole) и др.
Божанствену комедију почиње да пише 1307. или 1313, а завршава је поткрај живота. Сачињава је стотину пјевања у римованим једанаестерцима, подељених у три дела. Данте је приповедач и главни лик. Кроз Пакао, Чистилиште и Рај га воде Вергилије, Беатриче и Св. Бернард. Реч је о космолошки заокруженој алегорији човековог путовања од спознаје и испаштања кривње до спасења. На путу кроз девет кругова пакла Данте се сусреће са низом познатих ликова, јунака и својих савременика, којима је према ступњу грешности доделио одговарајуће место у паклу, не штедећи ни црквене представнике. У Дантеовом делу рефлектира се комплетан живот средњовековнога света, те је он у исто време последњи песник средњег века и први модерни песник.
Тосканац Франческо Петрарка (1304—1374) је први хуманиста и први модерни лирски песник. Сматран је највећим писцем свога времена. Пропутовао је Европу, дописивао се с папама и краљевима. Песме које је спевао о Лаури обједињене су у познату збирку Канцонијер, која је утицала на генерације каснијих песника, и врело је најбољих одлика ренесансног песништва. Канцонијер чини 366 нумерираних песама без наслова, од чега је 317 сонета, 29 канцона, 9 сестина, 7 балада и 4 мадригала. Збирка је инспирисана песниковом платонском љубави према Лаури. Неколико сонета у Канцонијеру је усмерено против двора у Авињону.
Петраркин стих је друкчији од стихова провансалских трубадура и ранијих италијанских песника, али и од Дантеовог стиха. Његова лирика није трансцендентална ни метафизичка, није упућена на божанства и надземаљско. Концентрирана на човека, истражује његове осећаје, психологију и доживљаје те их приказује деликатном финоћом и богатим песничким сликама. Форму сонета довео је до савршенства. За разлику од Дантеа, Петрарка има ширу свест о италијанству. Везује италијански идентитет уз стари Рим и великане његове уметности и књижевности, а његова слика Италије је битно друкчија од средњовековне. По томе је претеча модерних времена и аспирација, а неки га сматрају зачетником ренесансног хуманизма. Све есеје и расправе везане уз проучавање Цицерона и римских класика написао је на латинском језику.
Ђовани Бокачо (1313-1375) афирмише форму кратке приче и битно утиче на каснији развој европске прозе. Стотину новела његове чувене збирке Децамерон уоквирено је главном причом о групи мушкараца и жена која се пред епидемијом куге повукла у идилично сеоско окружење 1348, и једни другима причају приче. У њима Бокачо описује карактере и разматра људске осећаје и страсти. Декамерон даје богату слику друштва касног средњег века са свим његовим сталежима и видовима живота. Грађа за приче вероватно потиче из усмене предаје. Петраркин је савременик и близак пријатељ. И док је Бокачо био одушевљен и занесен Дантеом, Петрарка је био уздржанији. Дантеа је видео једном у детињству и догађаја се није сећао као лепог; нагађа се да је посреди била и завист због Дантеове славе. Бокачо је под старе дане послао Петрарки „Божанствену комедију”, али Петрарка је признао да је није прочитао.
3 15. и 16. век: Ренесанса
3.0.1 Хуманизам
У 15. веку јачају хуманистичке идеје и нове концепције шваћања човека. Принчеви италијанских краљевина су покровитељи културе, оснивају библиотеке и помажу писце. Дворови постају средишта истраживања и расправа – Фиренца у време Лоренца де Медичија, Напуљ у време арагонских краљева, Милано у време владавине породице Висконти и касније Сфорза. Папински двор у Риму подупире и штити велики број италијанских и византијских учењака. Обнавља се интерес за класичну филозофију, нарочито Платона. Средином и крајем 15. века јача свест о томе да италијански дијалекти могу бити медијум за књижевност те да нису инфериорни латинском језику.
Венецијанац Пјетро Бембо у једној од првих италијанских граматика (1525) тражи да се италијански књижевни језик утемељи у тосканским моделима из 14. века, нарочито у језику којим су писали Данте, Петрарка и Бокачо. Супротног је става Ђиан Ђиорђио Трисино. У расправама што су се водиле наредних деценија превагнуло је стајалиште П. Бемба, а значајан прилог је дала активност фирентинске академије (Академија дела Круска), која је 1612. издала прво издање италијанског речника.
Витешки еп Лодовика Ариоста (1474-1533) Бесни Орландо је велико остварење италијанске ренесансе. Он спаја љубавну и ратну тематику, а писан је с елементима натприродног и иронијским ставом наспрам тематике коју је преузео из старофранцуских романа. Пјетро Арентино (1492-1556) је писац сатиричних сонета о владарима и црквеним дужносницима и низа других књижевних облика с верским и световним темама.
3.0.2 Политички мислиоци
Почетком 16. века Николо Макијавели (1469-1527) пише чувену расправу „Владимир” (Il principe, 1513), којом утемељује нову врсту политичке науке, засноване на прагматизму. Изводи је из посматрања политичких збивања његовог времена, борбе за власт и људске природе. Аутор је више историјских расправа и седам књига о умећу ратовања. У књижевности му је запажена комедија „Ла Мандрагола” (1518).
Истакнути политички теоретичар и историчар је и Франческо Гвичардини (1483-1540). Он упозорава на властите интересе оних који предузимају политичку акцију. У поређењу с Макијавелијем, његови увиди су реалистичнији, каткад и радикалнији. Његове „Политичке и грађанске успомене” (Ricordi politici e civili, 1512–30) утичу на Монтења, Франсиса Бејкона и Ла Рошефукода. У делу „Историја Италије” (Storia d'Italia 1537-1540) у 20 књига приказује период од 1494. до 1534. године, настојећи да непристрасно анализира узроке и последице историјских догађаја.
3.1 Оригинални текстови и критицизми
. Napoli, Morano, 1870
Edmund Garratt Gardner, The National Idea in Italian Literature, Manchester, 1921
. Messina-Milano, Principato, 1936
. La Nuova Italia, 1936–47
. Laterza, 1956–60
. Messina-Firenze, D'Anna, 1961
. Palermo, Palumbo, 1968
. Firenze, La Nuova Italia, 1986
AA.VV., Antologia della poesia italiana, ed. C. Segre and C. Ossola. Torino, Einaudi, 1997
. Milano, Tascabili Bompiani, 2006 [1997],.
Giudice, A., Bruni, G., Problemi e scrittori della letteratura italiana. Torino, 1973
. Torino, UTET, 1984
. Torino, UTET, 1997
Ferroni, G, Storia della letteratura italiana, Milano, Mondadori, 2006


Вилијам Џорџ Морган (William George Morgan) био је професор физичког васпитања, најпознатији по проналаску одбојке, пореклом званог минтонет. Вилијам је рођен 23. јануара 1870, у Локпорту, као најстарији син Џорџа Хенрија Моргана и Ненси Четфилд. Средњу школу је завршио у Гилу. Док је посећивао колеџ у Спрингфилду, 1892, овде је упознао Џејмса Нејсмита, проналазача кошарке. Био је ожењен с Мери Кинг Колдвил, а с њом је имао четворо деце. Умро је 27. децембра 1942, такође у Локпорту, у 72 години живота. Једна основна школа у Холјоку, носи његово име.


Инва Муља (Тирана, 27. јун 1963) је албански оперски лирски сопран. Сопранску каријеру започела је у врло раној доби. Њен отац (Авни Муља) и мајка (Нина Муља) такође су биле оперски певачи. Позната је и по томе што је дала глас Плавој лагуни у филму Пети елемент.
1 Каријера
Инва је рођена у Тирани, у Албанији, од албанског оца из Ђаковице и од руске мајком. Године 1987, победила је на такмичењу Cantante d'Albania у Тирани и 1988. на такмичењу Жоржа Енескуа у Букурешту. Године 1992, победила је на такмичењу Лептир у Барселони. Добила је награду на Првом Опералијском међународном такмичењу за оперу у Паризу, 1993. године.
Касније је наступала на разним концертима у Опери Бастиља у Паризу, а у Бриселу за Еуропалија фестивал, у Минхену и Ослу. Године 1996, извела је оперу Луиђија Керубинија 'Медеја'. Након тога се 1998. вратила опери La jolie fille de Perth Бизеа.
Након тога снимила је Пучинијеву La rondine са Анџелом Георгију за ЕМИ док је за сценску продукцију 2005. године заузела је место Анџеле Герогију у главној улози Магде на наступима у [Тулузу] и Паризу. Касније је извела концертну верзију Бизеовог Ивана IV, која је имала свој деби у Плејел оперској дворани у Паризу, а снимак уживо је објављен као компакт диск. Године 2001, била је заузета у Италији, изводећи Вердијевог Фалстафа у у Веронској Арени, који су снимљени за ТВ а затим на DVD-у.
Инва је певала у операма 'Лучија од Ламермура, Боеми и 'Манон Леско', између осталих. Она је такође играла улогу Виолете у опери Травијата, и певала је у многим градовима широм света, укључујући Токио, Билбао, Трст и Торонто. Године 2007, извела је улофу Адине у 'Љубавном напитку' у Тулузу, а 2009. је отпевала насловну улогу у опериMireille у Париској опери, представи која је објављена на DVD-у. Такође, 2009. објавила је албум Il Bel Sogno, компилацију оперних арија.
Често наступа са француско-албанским пијанистом Генцем Тукичијем.
Њен бивши муж Пиро Исако је познати певач и композитор из Албаније, али је користила презиме Тчако, а не Чако. Међутим, након средине 1990. године почела је користити име Инва Муља и никада се није вратила на старо. Њен садашњи супруг је Хетем Рамадани, бизнисмен са територије Косова.


Тунис ер (IATA: TU, ICAO: TAR) (الخطوط التونسية) је национални авио-превозник Туниса, са седиштем у Тунису.
Основан је 1948. године. Тунис ер обавља редовне летове ка дестинацијама у Африци, Европи и на Блиском истоку. Базиран је на Аеродрому Тунис.
Авио-компанија је члан Организације Арапских Авио-компанија.
Тунис ер лети 2 пута недељно на линији Монастир-Београд-Монастир.
1 Дестинације
Тунис ер лети ка 60 редовних дестинација и око 80 чартер дестинација.
Видите: Редовне линије Тунис ер-а
2 Флота
+ Стање од новембра 2011. године.
!Тип
!Укупно
!Седишта
!Напомена
Ербас A300-600Р
3
263 (28/235)
Ербас A319-100
4
144 (144)
Ербас A320-200
14
145 (25/120)174 (174)
Боинг 737-200K
1
-
Карго
Боинг 737-500
4
126 (126)
Боинг 737-600
7
126 (126)


Данијел Браво (Daniel Bravo; Тулуза, 9. фебруар 1963) бивши је француски фудбалер који је играо на позицији везног играча. Са изузетком боравка у Парми из Серије А, целу своју каријеру је провео у родној Француској. За репрезентацију Француске одиграо је 13 утакмица и постигао један гол.
1 Приватни живот
Ожењен је певачицом Евом Браво, а глумац и модел Лукас Браво њихов је син.


Крвави водопад (Blood Falls) представља излив сланe воде обогаћене оксидом гвожђа(III), која тече из „језика” Тејлор глечера на површину леда којом је прекривено језеро Бони у долини Тејлор, у области Макмурдових сувих долина, у Викторијиној земљи, источни Антарктик.
Вода, изузетно слана и богата гвожђем, повремено истиче кроз мале пукотине у леденим каскадама. Извор ове слане воде је подледнички базен непознате величине, који се налази испод слоја леда дебелог око 400 метара, на неколико километара од малог отвора на Крвавом водопаду.
Откривен је 1911. године, када је аустралијски геолог Томас Грифит Тејлор први истраживао долину која данас носи његово име. Рани истраживачи Антарктика првобитно су претпоставили да је црвена боја последица присуства црвених алги, али је касније доказано да је узрок заправо оксид гвожђа.
1 Геохемија
Слабо растворљиви гвожђе(III) оксид-хидроксид таложи се на површини леда након што се јони гвожђа (II), присутни у незамрзнутом сланом раствору, оксидују у контакту са атмосферским кисеоником. Растворљивији јони гвожђа (II) потичу из морске воде, која је остала заробљена у подледничком џепу, заосталом фјорду који је настао током миоценског периода, пре око 5 милиона година, када је ниво мора био виши него данас. Током напредовања глечера, овај фјорд је био изолован и затворен ледом.
За разлику од већине антарктичких глечера, Тејлор глечер није заледњен до стена под собом, вероватно због присуства соли које су се концентрисале кристализацијом морске воде заточене испод њега. Крио-концентрација соли догодила се у дубоким остацима морске воде када је, приликом хлађења и формирања чистог леда, овај лед истискивао растворене соли. Овај процес је последица размене топлоте између заробљене течне морске воде и масивног ледног тела глечера. Као резултат тога, заробљена морска вода концентрисала се у растворе (брине) чија је салинитет два до три пута већи од просечне салинитете океанске воде.
Други механизам који понекад објашњава стварање хиперсалиних раствора јесте испаравање воде из површинских језера изложених веома сувој поларној атмосфери у области Макмурдових сувих долина. Анализа стабилних изотопа воде омогућава, у принципу, разликовање између ова два процеса, све док не дође до мешања раствора различитог порекла.
Хиперсалини раствор, који је случајно узет кроз пукотину у леду, био је без кисеоника, богат сулфатима и јонима гвожђа (II). Сулфати представљају преостали геохемијски потпис морских услова, док се растворљиво двовалентно гвожђе ослободило у анаеробним условима из минерала подледничког стена, који су били подложни хемијском распадању под утицајем микробне активности.
2 Микробиолошки екосистем
Хемијске и микробиолошке анализе указују на постојање ретког подледничког екосистема аутотрофних бактерија које метаболишу сулфате и јоне гвожђа (III). Према геомикробиолошкињи Џил Микуцки са Универзитета у Тенесију, узорци воде из Крвавог водопада садржали су најмање 17 различитих врста микроорганизама и готово без присуства кисеоника. Једно од могућих објашњења је да ови микроорганизми користе сулфате за дисање уз јоне гвожђа (III) и метаболишу трагове органске материје заробљене са њима. Овакав метаболички процес није био познат у природи пре ових истраживања.
Једно од загонетних запажања је истовремено присуство јона гвожђа (II) и сулфата у анаеробним условима. Сулфидни аниони нису пронађени у систему, што указује на сложену и још недовољно разумљиву интеракцију између биохемијских циклуса сумпора и гвожђа.
У децембру 2014. године, тим научника и инжењера на челу са Микуцки вратио се на Тајлеров глечер и користио сонду под називом IceMole, коју је развио немачки истраживачки тим, како би се спустили кроз лед и директно узели узорке слане воде (брине) која напаја Крвави водопад.
Анализе узорака откриле су хладну (−7 °C), гвожђем богату (3,4 mM) подледничку брину са концентрацијом натријум-хлорида од 8%. Из ових узорака, научници су изоловали и описали врсту бактерије способне да расте у сланој води (халофил), која успева на ниским температурама (психрофил) и која је хетеротроф, а која је сврстана у род Marinobacter. Биоинформатичка анализа ДНК указала је на присуство најмање четири генска кластера повезана са секундарним метаболизмом. Два генска кластера повезана су са продукцијом арила полиена, који делују као антиоксиданси и штите бактерије од реактивних облика кисеоника. Други кластер повезан је са биосинтезом терпена, највероватније за производњу пигмената.
Међу идентификованим бактеријама пронађени су и представници родова Thiomicrospira и Desulfocapsa.
3 Импликације за хипотезу о Земљи као снежној лопти
Према студији Микуцки и сарадника (2009), сада недоступни подледнички базен био је запечаћен пре 1,5 до 2 милиона година и претворен у своју врсту „временске капсуле“, изоловане од спољашњег света. Ово је омогућило да древна микробиолошка популација еволуира независно од других сличних морских организама.
Откриће из Крвавог водопада пружа увид у то како су други микроорганизми могли преживети током периода када је, према хипотези о Земљи као снежној лопти (Snowball Earth hypothesis), читава Земљина површина била прекривен ледом. Ледени океани могли су да представљају једини резервоар и уточиште за микробиолошке екосистеме у време када су, током протерозојске ере (приближно пре 650 до 750 милиона година), глечери покривали и тропске ширине.
4 Импликације за астробиологију
Ово необично место пружа научницима јединствену прилику да проучавају дубоке подснежне микробиолошке екосистеме у екстремним условима, без потребе за бушењем дубоких бушотина у поларном леду, чиме се умањује ризик од контаминације осетљивог и нетакнутог окружења.
Проучавање сурових екосистема на Земљи је од великог значаја за разумевање услова на које се живот може прилагодити, као и за процену могућности постојања живота на другим местима у Сунчевом систему, као што су Марс или Европа, ледена месечина Јупитера. Научници из НАСА астробиолошког института спекулишу да таква небеска тела могу да садрже подснежне течне водене системе који би могли да пруже повољне услове за опстанак елементарних облика живота. Такви екосистеми би били боље заштићени у дубини, скривени од ултраљубичастог и космичког зрачења, него што би били на површини.


Фосфолипаза Ц (ПЛЦ) је класа ензима повезаних са мембраном који цепа фосфолипиде непосредно пре фосфатне групе. Најчешће се сматра синонимом за људске облике овог ензима, који играју важну улогу у физиологији еукариотске ћелије, посебно путевима трансдукције сигнала. Улога фосфолипазе Ц у трансдукцији сигнала је њено цепање фосфатидилинозитол 4,5-бисфосфата (ПИП2) у диацил глицерол (ДАГ) и инозитол 1,4,5-трисфосфат (ИП3), који служе као други гласници. Активатори сваког ПЛЦ-а варирају, али обично укључују хетеротримерне подјединице Г протеина, протеинске тирозин киназе, мале Г протеине, Ца2+ и фосфолипиде.
Постоји тринаест врста фосфолипазе Ц сисара које су класификоване у шест изотипова (β, γ, δ, ε, ζ, η) према структури. Сваки ПЛЦ има јединствене и преклапајуће контроле над експресијом и субћелијском дистрибуцијом.
1 Сисарске варијанте
Велики број функција које врши ПЛЦ реакција захтева да она буде строго регулисана и способна да одговори на вишеструке екстра- и интрацелуларне улазе са одговарајућом кинетиком. Ова потреба је водила еволуцију шест изотипова ПЛЦ-а код животиња, од којих сваки има посебан начин регулације. Пре-мРНА ПЛЦ-а такође може бити предмет диференцијалног спајања тако да сисар може имати до 30 ПЛЦ ензима.* бета: PLCB1, PLCB2, PLCB3, PLCB4
гама: PLCG1, PLCG2
делта: PLCD1, PLCD3, PLCD4
епсилон: PLCE1
ета: PLCH1, PLCH2
зета: PLCZ1
фосфолипази Ц-слични: PLCL1, PLCL2
2 Активација
ПЛЦ учествује у активацији сигналних путева Г протеин-спрегнутих рецептора који су спрегнути са Гαк подјединицом:
5-ХТ2 Серотонински рецептори
α1 (Алфа-1) адренергички рецептори* Капа опиоидни рецептори* Калцитонин рецептори
Х1 хистамински рецептор
Метаботропни глутаматни рецептори, Група I
М, М, и М мускарински рецептори
Други, мање заступљени активатори су:
МАП киназа. Активатори овог пута су ПДГФ и ФГФ.* βγ-комплекси хетеротримерних Г-протеина.


Нокшир, тута, деминутив ноша (Chamber pot, Pot de chambre, Nachttopf,ночной горшок, pitale), ноћни суд, ноћна посуда у коју се врши физиолошка радња - „мала“ и „велика“ нужда. Мобилни клозет. Праве се од порцелана, метала, пластике, а у прошлости су били и богато украшавани.
1 Поријекло ријечи
Ријеч нокшир потиче од нетачно изговаране ријечи "нахтгешир" (Nachtgeschirr). Ова нетачно изговарана ријеч се временом усталила и легализовала у српском језику као исправна ријеч.
2 Историјат
У античкој Грчкој још у 6. вијеку нове ере, као ноћне посуде коришћени су велики керамички судови. Били су познати под разним именима:ἀμίς(амис), οὐράνη (оуранē),οὐρητρίς (оурēтрис), за οὖρον("урин")), σκωραμίς(скōрамис), χερνίβιον (хернибион).
Затворени тоалети датирају из 19.вијека и били су у употреби све до средине 20.вијека.
Веће ноћне посуде и даље се употребљавају у земљама које још немају развијене унутрашње водоводне и канализациионе инсталације, као нпр. у руралним областима Кине.
У Сјеверној Америци и Уједињеном Краљевству, али и у многим земљама па и Србији, за нокшир се употребљава деминутив ноша, нарочито када се ради о ноћним посудама за дјецу.
Употребљава се на Филипинима и Кореји као собна ноћна посуда и нарочито је актуелна у зимским мјесецима да би се избјегла хладноћа.
3 Ноше


Име руже (Il nome della rosa) је први роман италијанског књижевника Умберта Ека, објављен 1980. године. На први поглед, то је постмодернистички трилер који се бави мистериозним убиствима у једној италијанској опатији, али поред тога то је и студија о средњем веку и различитим тумачењима Библије. Године 1986. роман је екранизован у филм, са Шоном Конеријем у главној улози.
1 Кратак опис радње
Енглески фрањевачки монах, Вилијам од Баскервила, познат по својој мудрости и виспрености стиже у опатију, смештену негде у Алпима, у северној Италији, која је била поприште једног злочина. Са собом доводи и Адса од Мелка, свог помоћника и бенедиктинског искушеника. На први поглед, убиство згодног минијатуристе има везе са његовим хомосексуалним везама са неким монасима. Међутим, Вилијам схвата да је мотив за убиство нешто много веће од содомитског греха и да опатија, вечито скривена у магли, крије многе тајне које се тврдоглаво чувају вековима. Једна од њих је и чувена библиотека, у коју имају приступ само три особе: библиотекар, његов помоћник и сам опат, као духовни отац свих монаха. Посао му отежавају и две делегације, папска и царева, које треба да се састану у опатији, где ће водити расправу о томе да ли је Исус био сиромашан, те да ли фрањевци имају право да се одричу свих овоземаљских добара. Посреди је било много важније питање, које се тицало материјалног богатства самог клера, које би било угрожено претераним одрицањима и окретању скромном животу. Цареви изасланици бране тезе фрањевачког реда и њихово залагање за сиромаштво, док папини људи, на челу са инквизитором, доминиканцем Бернаром Гијем, тврде да се Исус никада није одрекао својих материјалних добара. У међувремену, убиства у опатији ће бити вршена хронолошким редом, онако како Јованово Откровење предвиђа долазак Антихриста. Вилијам и Адсо улазе у траг једној старој, јеретичкој књизи, коју убица жели да задржи што даље од знатижељних монаха. Инквизитор и његови људи хватају погрешне људе, којима приписују почињене и непочињене преступе и осуђују их на ломачу. Тиме се доказује да авињонски папа Јован XXII и његови бискупи имају велике претензије да поред духовне, преузму и световну власт, те тако потчине и ограниче цара Светог римског царства. Вилијам се упорно држи својих хипотеза, па на крају, када опатија нестаје у пожару, открива оштроумног убицу.
2 Ликови
Адсо од Мелка, приповедач
Вилијам од Баскервила
Абоне, опат
Убертино од Казалеа
Северино, травар и лекар
Малахија, библиотекар
Никола од Моримонда, стаклар
Ремигије од Варагине, економ
Салваторе
Бенције од Упсале
Беренгар од Арундела, помоћник библиотекара
Венанције, минијатуриста
Аделмо из Отранта, минијатуриста
Хорхе од Бургоса
Алинардо, најстарији монах
Ајмаро од Алесандрије, минијатуриста
Девојка из села
Бертрандо дел Поџето, кардинал
Бернар Ги, иквизитор
Михаило из Чезене
Ђироламо, фрањевац
Пачифико из Тиволија
3 О наслову
Роман се завршава латинским хексаметром из дела De Contemptu Mundi Бернара из Морла: stat rosa pristina nomine, nomina nuda tenemus (од руже негдашње оста име, имена тек гола имамо. Еко је овим стихом одговорио и на питање зашто је дело чији је радни наслов био Опатија злочина насловио као Име руже. Рекао је да ружа има толико симболичних значења да готово да више и нема никакво значење. Каже да се водио изреком nulla rosa est (ништа није ружа) којим се исказују ишчезле и непостојеће ствари.
4 Пријем
Роман је постао велики хит и преведен је на десетине светских језика. Године 1986. снимљен је филм са Шоном Конеријем у улози Вилијема од Баскервила, а годинама потом снимане су бројне видео-игре са мотивима из књиге. Компанија Новости је 2004. роман Име руже уврстила у своју едицију највећи класици 20. века и издала га у рекордном тиражу од 300.000 примерака.


Маморе (Río Mamoré) је река у северном делу Боливије. Дуга је 1.931 km, а површина слива јој износи 241.660 km². Проток на ушћу је 8.200 m³/s.
Река извире на северним падинама Кордиљера Кочабамба источно од града Кочабамба. За ток реке Маморе карактеристични су бројни меандри. Од ушћа реке Гуапоре, река Марморе чини граничну реку између Боливије и Бразила. После још 265 km спаја се са реком Бени и тако настаје река Мадеира.


Реквијем (la; дословно „покој”) или реквијемска миса, позната и као миса за мртве (la) или миса покојника (la), јесте миса у Католичкој цркви која се служи за покој душе преминулих, користећи посебан облик Римског мисала. Обично се служи у контексту сахране (где се у неким земљама често назива и заупокојена миса).
Музичке поставке пропријума реквијемске мисе такође се називају реквијеми, а термин је касније примењен и на друге музичке композиције повезане са смрћу, умирањем и жаљењем, чак и када немају верски или литургијски значај.
Термин се такође користи за сличне церемоније изван Католичке цркве, посебно у западном обреду православног хришћанства, англокатоличкој традицији англиканизма и у одређеним лутеранским црквама. Упоредива служба, са потпуно другачијим обредним обликом и текстовима, постоји у Источној православној цркви и источним католичким црквама, као и у неким методистичким црквама.
Миса и њене музичке поставке добиле су име по интроитусу литургије, који почиње речима la (латински за „Покој вечни даруј им, Господе”), што је цитат из Друге књиге Јездрине 2:34-35 — requiem је акузативни облик једнине латинске именице , што значи „одмор, покој”. Римски мисал, ревидиран 1970. године, користи ову фразу као прву улазну антифону у формулама за мисе за мртве, и она је у употреби до данас.
1 Литургијски обред
У ранијим облицима римског обреда, од којих су неки и даље у употреби, реквијемска миса се на неколико начина разликује од уобичајене мисе. Неки делови релативно новијег порекла, укључујући неке који су искључени у ревизији редовне мисе из 1970. године, изостављени су. Примери су псалам Iudica на почетку мисе, молитва коју свештеник изговара пре читања Јеванђеља (или благослов ђакона, ако га ђакон чита), и прва од две молитве свештеника за себе пре причешћа. Остала изостављања укључују употребу када код интроитуса и Јеванђеља, целив мира, упаљене свеће које држе акролити док ђакон пева Јеванђеље, и благослови. Нема Gloria in excelsis Deo и не рецитује се Симбол вере; Алелуја појање пре Јеванђеља замењено је трактусом, као у Великом посту; а la је измењен. la је замењено са la (Почивали у миру); одговор la је замењен са la; а завршни благослов за заједницу је изостављен. Црна је била обавезна литургијска боја одежди у ранијим облицима (укључујући мисал из 1962), док се у обновљеној литургији „црна боја може користити, где је то пракса, у мисама за мртве”. Секвенца Dies irae, рецитована или певана између трактуса и Јеванђеља, била је обавезан део реквијемске мисе пре промена насталих као резултат литургијске реформе Другог ватиканског сабора. Као што њене уводне речи la („Дан гнева”) указују, ова поетска композиција говори о Судњем дану на застрашујући начин; затим се апелује на Исуса за милост. У ванредном облику римског обреда, комеморације (тј. колекта, тајна и посткомунион нижих литургијских празника који се дешавају истог дана или заветне/сезонске комеморације) су одсутне из литургије; као резултат тога, стандардна је пракса да се користи посебан, мањи реквијемски мисал који садржи само рубрике и различите мисне формуларе за мисе за мртве, уместо пуног мисала који садржи текстове који се никада неће користити на реквијемима.
1.1 Римски обред
У литургијским реформама средином 20. века у римском обреду Католичке цркве, дошло је до значајне промене у погребним ритуалима које је црква користила. Тема туге и жалости је такође наглашена како би се истакло богослужење целе заједнице у којем се покојник поверава Божјој милости, засновано на поверењу у спасоносну вредност Страдања, Смрти и Васкрсења Исуса Христа.
Током 1970-их, 1980-их и 1990-их, реквијемска миса се понекад називала „миса васкрсења” или миса хришћанског погреба, иако први назив никада није био званична терминологија. У званичном енглеском ритуалу, Order of Christian Funerals, који су објавили бискупи Енглеске и Велса 1990. године, наслов је дат као „погребна миса”. „Реквијемска миса” остаје одговарајући назив за друге мисе за мртве и за саму погребну мису (пошто одговарајуће антифоне остају на снази: интроитус, „Покој вечни даруј...” / „la”; оферторијум, „Господе Исусе Христе, Краљу славе, избави душе свих верних покојника...” / „la”; причешће, „Светлост вечна нека им светли...” / „la”). У складу са тим трендовима с краја 20. века, употреба белих одежди је постала дозвољена опција у мисалу, иако само путем индулта; црна остаје нормална боја свих реквијемских миса, укључујући и погребне мисе. Љубичаста, боја покајања, такође је дозвољена индултом, пошто црква подстиче покајање и надокнаду за душу, вероватно у чистилишту. Текстови који се користе за литургију претрпели су сличну промену, а неке од нових опција за читања појачавају укупну тему Исусовог обећања вечног живота.
2 Реквијем у другим обредима и црквама
Реквијем се такође користи за описивање било које свете композиције која музички обрађује верске текстове који би били прикладни на сахрани, или за описивање таквих композиција за литургије које нису римокатоличка миса. Међу најранијим примерима овог типа су немачке поставке које су у 17. веку компоновали Хајнрих Шиц и Михаел Преторијус, чија су дела лутеранске адаптације римокатоличког реквијема и које су послужиле као инспирација за Немачки реквијем Јоханеса Брамса.
Таква дела укључују:
Грчка православна црква — Парастос* Руска православна црква — Панихида* Англикански (енглески) реквијем
2.1 Источни хришћански обреди
У источној православној и гркокатоличкој цркви, реквијем је најпотпунији облик поменске службе (el, словенски: ). Уобичајена поменска служба је знатно скраћени облик јутрења, али реквијем садржи све псалме, читања и химне које се иначе налазе у свеноћном бденију (које комбинује канонске часове вечерње, јутрења и првог часа), пружајући комплетан скуп пропријума за покојне. Пун реквијем траје око три и по сата. У овом формату јасније представља оригинални концепт парастаса, што дословно значи „стајање током целе (ноћи)”. Често ће се следећег јутра служити Божанствена Литургија са додатним пропријумима за покојне.
Због велике дужине, пун реквијем се ретко служи. Међутим, барем у руској литургијској традицији, реквијем се често служи уочи проглашења (канонизације) свеца, у посебној служби познатој као „последња панихида”.
2.2 Англиканизам
Књига заједничких молитви није садржала реквијемску мису, већ службу под називом „Ред за сахрањивање мртвих”. Од покрета за литургијску реформу, у разним верзијама Књиге заједничких молитви које се користе у различитим провинцијама англиканске заједнице, омогућено је служење евхаристије на сахрани. Пре ових додатака, англокатолици или англиканци високе цркве често су укључивали делове римокатоличке реквијемске мисе као део погребне службе — типично одломке из ординаријума мисе. У оквиру ове службе налази се неколико текстова са рубрикама које наводе да их треба изговорити или отпевати свештеник или службеници. Првих неколико ових текстова налази се на почетку службе, док су остали прописани за саму сахрану. Ови текстови су типично подељени у седам делова, и заједно су познати као „погребне реченице”. Композитори који су музички обрадили англиканску погребну службу укључују Вилијама Крофта, Томаса Морлија, Томаса Томкинса, Орланда Гибонса и Хенрија Персела. Текст ових седам реченица, из Књиге заједничких молитви из 1662. године, је следећи:
Ја сам васкрсење и живот, говори Господ: ко верује у мене, ако и умре, живеће: и сваки који живи и верује у мене неће умрети вавек. (Јован 11:25-26)* Знам да је жив мој Откупитељ, и да ће се на крају стати над прахом. И пошто се ова моја кожа распадне, у телу свом видећу Бога: кога ћу ја видети за себе, и очи моје гледаће, а не други. (Јов 19:25-27)* Ништа нисмо донели на овај свет, и сигурно је да ништа не можемо однети. Господ је дао, и Господ је узео; благословено да је Име Господње. (1. Тимотеју 6:7 и Јов 1:21)* Човек рођен од жене кратког је века и пун невоља. Излази као цвет и бива посечен; бежи као сенка и никада не остаје у једном стању. (Јов 14:1-2)* Усред живота у смрти смо: од кога да тражимо помоћ, ако не од тебе, о Господе, који си због наших греха с правом незадовољан? Ипак, о Господе Боже најсветији, о Господе најмоћнији, о свети и најмилостивији Спаситељу, не предај нас горким мукама вечне смрти. (Media vita in morte sumus)* Ти знаш, Господе, тајне наших срца; не затварај своје милостиве уши нашој молитви; него нас поштеди, Господе најсветији, о Боже најмоћнији, о свети и милостиви Спаситељу, ти најдостојнији судијо вечни, не допусти да у последњем часу нашем, због било каквих болова смрти, отпаднемо од тебе.
Чух глас с неба који ми говори: Напиши, од сада блажени су мртви који умиру у Господу: тако говори Дух: јер се одмарају од трудова својих. (Откривење 14:13)
3 Музика
Реквијемска миса је значајна по великом броју музичких композиција које је инспирисала, укључујући поставке Моцарта (иако недовршена), Вердија, Берлиоза, Сен-Санса, Брамса (из народног немачког Лутеровог превода Библије), Дворжака, Фореа, Дирифлеа и других. Првобитно, такве композиције су биле намењене извођењу у литургијској служби, уз монофоно појање. Временом, драматични карактер текста почео је да привлачи композиторе до те мере да су реквијем претворили у сопствени жанр, а композиције композитора попут Вердија су у суштини концертна дела, а не литургијска.
Многи текстови у реквијемској миси су музички обрађени, укључујући:
Интроитус
Kyrie eleison
Градуал
Трактус
Секвенца (Dies Irae)
Оферторијум
Sanctus
Agnus Dei
Комунион
Pie Jesu
Libera Me
In paradisum
3.1 Историја музичких композиција
Вековима су се текстови реквијема певали на грегоријанске мелодије. Реквијем Јоханеса Окегема, написан негде у другој половини 15. века, најранија је сачувана полифона поставка. Постојала је поставка старијег композитора Дифеа, могуће ранија, која је сада изгубљена: Окегемова је можда била направљена по узору на њу. Многе ране композиције одражавају различите текстове који су били у употреби у различитим литургијама широм Европе пре него што је Тридентски сабор стандардизовао текстове који се користе у литургијама. Реквијем Антоана Брумела, око 1500. године, први је који укључује Dies irae. У раним полифоним поставкама реквијема, постоји значајан текстурални контраст унутар самих композиција: једноставни акордски или фобурдонски одломци супротстављени су другим секцијама контрапунктске сложености, као што је у Оферторијуму Окегемовог реквијема.
У 16. веку, све више композитора је компоновало реквијемску мису. За разлику од праксе у компоновању мисе ординаријума, многе од ових поставки користиле су технику cantus-firmus, нешто што је до средине века постало прилично архаично. Поред тога, ове поставке су користиле мање текстуралног контраста од раних поставки Окегема и Брумела, иако је вокални скоринг често био богатији, на пример у шестогласном реквијему Жана Ришафора који је написао за смрт Жоскена де Преа. Други композитори пре 1550. године укључују Педра де Ескобара, Антоана де Февена, Кристобала де Моралеса и Пјера де ла Риа; онај од Ла Риа је вероватно други најстарији, после Окегемовог. Поставка Томаса Талиса за сахрану Мери I је изгубљена.
До данас је компоновано преко 2.000 реквијемских композиција. Типично, ренесансне поставке, посебно оне које нису написане на Иберијском полуострву, могу се изводити а капела (тј. без неопходних пратећих инструменталних делова), док су почевши од око 1600. године композитори чешће преферирали да користе инструменте за пратњу хора, а такође су укључивали и вокалне солисте. Постоји велика варијација између композиција у томе колико је литургијског текста музички обрађено.
Већина композитора изоставља делове литургијског прописа, најчешће Градуал и Трактус. Габријел Форе изоставља Dies iræ, док су исти текст француски композитори у претходним вековима често компоновали као самостално дело.
Понекад композитори деле један део литургијског текста на два или више ставова; због дужине текста, Dies iræ је најчешће подељен део текста (као код Моцарта, на пример). Интроитус и Kyrie, будући да су непосредно један до другог у стварној римокатоличкој литургији, често се компонују као један став.
Такође се могу наћи музичко-тематске везе између ставова унутар реквијема.
3.1.1 Реквијем на концерту
Почевши од 18. века и настављајући се кроз 19. век, многи композитори су писали дела која су у суштини концертна, која због употребе превеликих снага, или трајања толико знатног, спречавају њихову лаку употребу у обичној погребној служби; реквијеми Госека, Берлиоза, Вердија и Дворжака су у суштини драматични концертни ораторијуми. Контра-реакција на ову тенденцију дошла је од цецилијанског покрета, који је препоручивао уздржану пратњу за литургијску музику и није одобравао употребу оперских вокалних солиста.
3.2 Значајне композиције
Многи композитори су компоновали реквијеме. Неки од најзначајнијих укључују следеће (хронолошким редом):
Јоханес Окегем: Реквијем (1461?)
Антоан Брумел: Реквијем
Томас Луис де Викторија: Officium Defunctorum (1603)
Есташ ди Короа: Missa pro defunctis quinque vocum (1610)
Марк-Антоан Шарпантје:
Messe pour les trépassés à 8, H.2
Dies irae H.12
Motet pour les trépassés à 8, H.311
Messe des morts à 4 voix H.7
Messe des morts à 4 voix et symphonie H.10 (1670–1690)
Леополд I: Реквијем (1673)
Жан Жил: Реквијем
Андре Кампра: Реквијем
Антонио Калдара: Реквијем у е-молу
Франческо Дуранте: Реквијем у ге-молу
Франсоа Жиру: Реквијем, Choeur à 5 voix 1775
Франсоа-Жозеф Госек: Реквијем (1760)
Јохан Адолф Хасе: Реквијем у Це-дуру (1763), Реквијем у Ес-дуру (1764)
Михаел Хајдн: Missa pro Defunctis, Klafsky I:8, MH 155 (1771)
Волфганг Амадеус Моцарт: Реквијем, K. 626 (1791)
Антонио Салијери: Реквијем у це-молу (1804)
Фридрих Кил: Реквијем у еф-молу, оп. 20 (1861–62), Реквијем у Ас-дуру, оп. 80
Петер Беноа: Реквијем (1862–63)
Петер Корнелијус: Реквијем (1863–72)
Луиђи Керубини: Реквијем у це-молу (1816), Реквијем у де-молу (1836)
Фердинанд Шуберт: Реквијем у ге-молу, оп. 9 (1828)
Хектор Берлиоз: Реквијем, оп. 5 (1837)
Антон Брукнер: Реквијем, WAB 39 (1849)
Роберт Шуман: Реквијем, оп. 148 (1852)
Франц фон Супе: Реквијем (1855)
Јоханес Брамс: Немачки реквијем, оп. 45 (1865–68)
Теодор Гуви: Реквијем у ес-молу (1874)
Ђузепе Верди: Messa da Requiem (1874)
Камиј Сен-Санс: Реквијем, оп. 54 (1878)
Антоњин Дворжак: Реквијем, оп. 89, B. 165 (1890)
Габријел Форе: Реквијем, оп. 48 (1887–90)
Хајнрих фон Херцогенберг: Реквијем, оп. 72 (1891)
Чарлс Вилијерс Станфорд: Реквијем, оп. 63 (1896)
Фредерик Дилијус: Реквијем (1913–16)
Илдебрандо Пицети: Messa di Requiem (1922–23)
Херберт Хауелс: Реквијем (1932)
Бруно Мадерна: Реквијем (1946)
Морис Дирифле: Реквијем, оп. 9 (1947)
Бенџамин Бритн: Ратни реквијем, оп. 66 (1961–62)
Ђерђ Лигети: Реквијем (1963–65)
Игор Стравински: Requiem Canticles (1966)
Бернд Алојз Цимерман: Requiem für einen jungen Dichter (1967–69)
Кшиштоф Пендерецки: Пољски реквијем (1980–2005)
Ендру Лојд Вебер: Реквијем (1985)
Џон Ратер: Реквијем (1985)
Сербан Никифор: Реквијем (1990)
Ханс Вернер Хенце: Реквијем (1991–93)
Оливије Греф: Реквијем (1999)
Кристофер Раус: Реквијем (2002)
Карл Џенкинс: Реквијем (2005)
Ден Форест: Requiem for the Living (2013)
3.3 Модерни третмани
У 20. веку реквијем се развио у неколико нових праваца. Жанр ратног реквијема је можда најзначајнији, а чине га композиције посвећене сећању на људе убијене у рату. Оне често укључују ванлитургијске песме пацифистичке или нелитургијске природе; на пример, Ратни реквијем Бенџамина Бритна упоређује латински текст са поезијом Вилфреда Овена, Пољски реквијем Кшиштофа Пендерецког укључује традиционалну пољску химну унутар секвенце, а Mass in Black Роберта Стедмана прошарава еколошку поезију и пророчанства Нострадамуса. Реквијем о холокаусту може се сматрати специфичним подскупом овог типа. Requiem Ebraico (Хебрејски реквијем) (1945) аустријско-америчког композитора Ерика Цајсла, поставка Псалам 92, посвећена сећању на композиторовог оца „и безброј других жртава јеврејске трагедије у Европи”, сматра се првим великим делом комеморације холокауста. A World Requiem Џона Фолдса написан је после Првог светског рата и покренуо је годишњи фестивал сећања Краљевске британске легије. Недавна реквијемска дела тајванских композитора Сјао Тај-цена и Ко Фан-лонга настављају ову традицију, одајући почаст жртвама Инцидент 28. фебруара и каснијег Белог терора.
У 20. веку се развио и секуларни реквијем, писан за јавно извођење без специфичне верске обреда, као што је Реквијем (1915) Макса Регера, поставка немачке песме под називом Реквијем и посвећена жртвама Првог светског рата, и Реквијем Фредерика Дилијуса, завршен 1916. и посвећен „сећању на све младе уметнике пале у рату”;When Lilacs Last in the Dooryard Bloom'd: A Requiem for Those We Love Паула Хиндемита, наручен 1945. (премијера 1946) након смрти Френклина Делана Рузвелта, а заснован на елегији Волта Витмана написаној након смрти Абрахама Линколна; и Реквијем (оп. 72; 1962) Дмитрија Кабалевског, поставка песме коју је Роберт Рождественски написао посебно за ову композицију.Реквијем Херберта Хауелса без пратње користи Псалам 23 („Господ је пастир мој”), Псалам 121 („Подижем очи своје”), „Salvator mundi” („О Спаситељу света” на енглеском), „Requiem aeternam” (две различите поставке), и „Чух глас с неба”. Џон Ратер у свом Реквијему (1985) комбинује неке делове латинског реквијема са два цела псалма, Псалам 130 „Из дубине” и својом ранијом композицијом Господ је пастир мој, и упоређује више библијских стихова унутар латинских ставова.
Неки композитори су написали чисто инструментална дела која носе назив Реквијем, као што је чувени пример Бритнова Симфонија да Реквијем. Das Floß der Medusa Ханса Вернера Хенцеа, написан 1968. као реквијем за Че Гевару, је заправо ораторијум; Хенцеов Реквијем је инструменталан, али задржава традиционалне латинске називе за ставове. Requiem Canticles Игора Стравинског меша инструменталне ставове са сегментима „Интроитуса”, „Dies irae”, „Pie Jesu” и „Libera me”.


Улуг-Мухамед (1405 - 1445, Казањ) је био кан Златне хорде (1419 - 1433) (са прекидима) и оснивач и први кан Казањског каната (1438 - 1445).
Године 1419. Улуг-Мухамед је убио de facto кана Златне хорде Едигија, који је био главни ослонац легитимног кана Хаџи-Мухамеда, збацио легитимног кана и докопао се власти у Хорди. У том тренутку он је завладао долином реке Дон и Волге .
Владао је заједно са Девлет Берди-каном, али та владавина је била неуспешна. Грађански рат и анархија су се наставили. Стално су се јављали узурпатори:
Барак-кан бин Коиричак (1421—1428)
Кичи-Мухамед-кан (1428).
Што се тиче ситуације у суседству у Русији је од 1425. године беснео грађански рат , који извесно време зауставља напредовање Москве . Рат упропашћује све тековине московске политике. Стриц тадашњег десетогодишњег владара Василија II, Јуриј II, галички кнез у области Костроме, полаже право на московски престо и хоће да збаци свог нећака. Уз припомоћ рјазањскога кнеза и кнежева Можајска, а противно изричитој жељи Улуг-Мухамеда, он изгони Василија II из Москве и приморава га да се повуче у Коломну .
Године 1433. Кичи-Мухамед-кан га је коначно збацио с власти, али појавио се нови узурпатор Саид-Ахмед. Тада Улуг-Мухамед оснива нови татарски канат на средњој Волги са престоницом у Казању и користи прилику да напада Московски кнежевину и на крају изврши једну велику најезду .
Године 1445. Улуг-Мухамед је умро, а на престолу Казањског каната га је наследио син Махмуд.


Јарен (Yaren) је дистрикт и de facto административно средиште државе Науру у Тихом океану у оквиру Микронезије. Науру је једина независна држава на свету која званично нема свој главни град, па Јарен, као седиште Владе, само статистички од стране УН носи ту титулу. Град се налази на југу острва и захвата површину од око 1,5 km². У њему живи приближно 1.100 становника. Јарен је седиште Парламента, у њему се налази неколико значајних објеката и међународни аеродром.
1 Географија
2 Привреда
3 Галерија


Биофилмови су заједнице микроорганизама смештених у лепљиву матрицу коју сами производе, а састављену од ванћелијских полимерних супстанци (енгл. extracellular polymeric substance, EPS), као што су угљени хидрати, нуклеинске киселине, протеини и други макромолекули. Ови биофилмови често приањају уз површине (при чему је један слој директно у контакту са подлогом) или се формирају чак и у одсуству било какве подлоге, стварајући мобилне биофилме. У вишеслојним биофилмовима, који имају тродимензионалну структуру, долази до међућелијских интеракција. Овај контакт доприноси њиховом међусобном иреверзибилном повезивању, као и иреверзибилном везивању за матрицу (матрикс). Матрикс ванћелијских полимерних супстанци има кључну улогу у стварању јединствених својстава у биофилмовима и одговоран је за физичку структуру саме заједнице. Начин живота ћелија у биофилмовима значајно се разликује од оног код слободноживећих ћелија. Биофилм, као облик синергијске заједнице, испољава нова својства која нису предвидива проучавањем појединачних слободноживећих ћелија (попут планктонских организама). Микроби у биофилму показују измењен фенотип услед промењене брзине размножавања и експресије гена. Формирање биофилма омогућава тим организмима олакшано размножавање.
Унутар биофилма, микроби постају недоступни за ћелије имунског система, а дејство антибиотика се смањује због матрикса који делује као физичка баријера. Ово отежава лечење инфекција изазваних биофилмима. Бактерије у биофилму су изузетно отпорне на традиционалне методе третмана, често су 100-1000 пута резистентније у поређењу са слободно растућим бактеријама истог соја. Структура биофилма зависи од врсте микроба који их формирају и утицаја из околине.
Иако је Антоан ван Левенхук први приметио бактерије које се везују за површине, појам биофилм није добио формалну дефиницију све до истраживања Костертона и његових сарадника. Америчко удружење за микробиологију званично је препознало значај биофилмова 1993. године. Костертон и сарадници су 1999. године детаљније описали биофилм као организовану популацију микроорганизама обавијену полимерном матрицом коју производи микроб приљубљен уз површину.
Примена напредних технологија, као што су скенирајућа електронска и конфокална микроскопија, значајно је олакшала научницима разумевање изузетно сложене структуре биофилмова. Органски део биофилма, који чини 50–90%, углавном је састављен од полисахарида који формирају матрицу. Ови полисахариди се међусобно преплићу стварајући густу, мрежасту структуру. Механичка чврстоћа ове структуре повећава се интеракцијом хидроксилних група на ланцима полисахарида.
Архитектура биофилма може укључивати позитивно наелектрисане јоне, као што су Ca2+ или Mg2+, који формирају подршку у виду попречних мостова између полимера, омогућавајући биофилмима да расту до дебљине од 300 µм. У неким случајевима, полисахариди у биофилмима могу бити неутрални или полианјонски, као што је случај са ванћелијском полимерном супстанцом (ЕПС) грам-негативних бактерија. Биофилмови такође могу садржавати уронске киселине, попут D-глукуронске, D-галактуронске и мануронске киселине, или кетално повезане пирувате, што доприноси анјонским својствима. Ова анјонска својства омогућавају повезивање двовалентних катјона, чиме се стварају јаче везе у зрелијим биофилмима.
1 Класификација биофилмова
Биофилмови се могу класификовати према врсти микроба који их граде на бактеријске, оне са алгама или са гљивама, као и на мешовите (комплексне).
Бактеријски биофилмови су сложене заједнице микроорганизама кључне за опстанак у изазовним окружењима. Ови биофилмови представљају саморегулишуће бактеријске колоније који приањају уз површине и формирају заједнице са структуром коју чини самостворена полимерна матрица. Као пример, бактеријских биофилмова које доприносе пречишћавању отпадних вода су филмови које граде Cronobacter sakazakii, Enterobacter agglomerans i Pantoea agglomerans.Биофилмови са алгама чине комплексне екосистеме који насељавају осветљене површине уз присуство влаге и хранљивих материја. Повећан интерес за третман отпадних вода, алтернативна био-горива и ефикасно сакупљање биомасе поновно наглашава важност алгалних биофилмова. Њихова примена у уклањању хранљивих материја из отпадних вода може донети и ремедијацију и извор алги за производњу биопроизвода.
Најновија истраживања наглашавају да биофилмови гљива, попут Aspergillus fumigatus, поседују амфипатичне протеине који играју кључну улогу у олакшавању раста биофилма. Ови протеини омогућавају гљивама да приањају за површине, посебно кроз излучивање хидрофобних протеина који побољшавају адхезију спора. Ова открића доприносе разумевању механизама формирања биофилма код филаментозних гљива, што може имати значајне импликације на терапеутске стратегије и третман кожних обољења. Различите врсте гљива, укључујући Candida albicans, Penicillium rubrum, Fusarium, Acremonium i Neocosmospora, могу формирати биофилме.
Истраживања су показала да комплексни биофилмови који садрже више врста микроорганизама остварују висок степен физиолошке ефикасности. Наиме, овакви биофилмови производе чак 70% више целулазе у поређењу са биофилмовима који се састоје само од једне врсте микроба. Ова чињеница има посебан значај у процесу разградње чврстих супстрата у гастроинтестиналном тракту, с обзиром на то да долази до синергистичког деловања више врста унутар сложеног матрикса биофилма. Ово откриће истиче потенцијал комплексних биофилмова за ефикасно разлагање и обраду чврстих материјала, што има практичне импликације на пољима попут отпадних вода и биотехнологије.
2 Формирање биофилмова
Фазе у формирању биофилмова биће објашњене на примеру бактеријских биофилмова. Формирање бактеријских биофилмова започиње када слободно плутајуће бактерије дођу у контакт са неком површином. Овај почетни контакт, често случајан, остварује се путем ћелијских адхезионих структура попут флагела и пила, као и посредством различитих физичких сила. Повезаност бактерија са површином у овој фази је вероватно привремена и реверзибилна. Степен придржавања бактерија за површину зависи од различитих фактора, укључујући састав материјала, карактеристике бактеријских ћелија, температуру и притисак.
Силе које утичу на степен придржавања укључују хидрофобне, стерне, електростатичке, ван дер Валсове и протеинске адхезије. Ова комбинација сила омогућава бактеријама да се чврсто прикаче за површину, превазиђу силе одбијања и створе неповратно причвршћен монослој. Неравне површине које садрже воду олакшавају формирање биофилма у поређењу са глатким површинама.
У следећој фази, познатој као фаза везивања или закључавања, бактерије се повезују помоћу одређених адхезина и спољнег слоја. У овој фази, бактеријске ћелије јачају своју повезаност стварањем екстрацелуларних полимерних супстанци (ЕПС), које интереагују са површинским материјалима и/или рецептор-специфичним лигандима на структурама попут пила, фимбрија и фибрила. Ово додатно јача њихово приањање за површину, а завршетком ове фазе приањање постаје неповратно.
У трећој фази, микроколонија се формира након што бактерије вежу за површину. Овај процес укључује множење и деобу ћелија како би се формирале микроколоније. Хемијско сигнализирање унутар екстрацелуларних полимерних супстанци и микрозаједница покреће овај процес. У биофилму, бактеријске колоније често садрже различите микрозаједнице које сарађују како би олакшале размену супстрата, побољшале проток метаболичких продуката и елиминисале метаболички отпад.
Четврта фаза, фаза зрелости, обележена је даљим развојем причвршћених ћелија. У овој фази долази до излучивања сигналних фактора, који играју кључну улогу у промени регулације експресије гена ради побољшања вируленције. Зрелост укључује и ослобађање ЕПС-а, агрегацију ћелија, хемијско везивање, међубактеријску комуникацију и формирање микро- и макроколонија. Током овог процеса, мале групе бактерија се формирају, стварајући системе за циркулацију воде који омогућавају размену хранљивих материја и отпадних продуката, а експресија гена се мења.
Дисперзија, кључна фаза у развоју биофилма, представља процес којим бактерије шире инфекцију из једног дела тела заражене особе у други део. Типичан биофилм се састоји од два јасно дефинисана слоја. Основни слој, где бактерије углавном бораве, сусреће се с површином, док површински слој делује као зона распршивања, олакшавајући ширење бактерија у околину и подржавајући њихово трајно присуство. Овај кључни механизам често се описује као „метастатско сејање”.
Са сазервањем биофилма, ресурси постају ограничени, а токсични метаболички нуспроизводи се накупљају. Микробне ћелије се ослобађају и распршују у друге делове зараженог домаћина или различите површине како би пронашле нове изворе хранљивих материја. Процес дисперзије почиње када се појединачне ћелије или агрегати одвајају од биофилма. Неки истраживачи верују да је овај програмирани процес покренут услед недостатка хранљивих материја или смањеног нивоа кисеоника, посебно у биофилмовима аеробних бактерија.
3 Здравствени проблем узроковани биофилмовима
Оптимално окружење за развој биофилма је површина која обезбеђује и влагу и хранљиве материје. Биофилмови могу имати различите утицаје, било да се формирају у природном окружењу (сматрају се неутралним) или на отвореним ранама након инфекције, где могу имати штетан утицај. Овај комплексан однос између бактерија и њихове околине истражује се како би се боље разумеле стратегије за контролу и превенцију инфекција изазваних биофилмовима. Биофилмови су одговорни за 70% свих инфекција узрокованих микроорганизмима и значајно доприносе инфекцијама у системима здравствене заштите. Микроорганизми унутар биофилма показују симбиотско понашање и повећано преживљавање против антимикробних третмана, што чини биофилме одговорним за упорне хроничне инфекције.Иако биофилмови могу имати позитивне функције, попут спречавања инвазије патогених бактерија, већина их је повезана са инфекцијама и болестима. Бактерије које стварају биофилм могу расти на медицинским уређајима (нпр. катетерима, уграђеним срчаним залисцима, пејсмејкерима, имплантатима за дојке, контактним сочивима итд.) и живим ткивима, представљајући озбиљан ризик за контаминацију. Ова контаминација током и након имплантације може довести до озбиљних инфекција повезаних с уређајима, захтевајући уклањање и потенцијално доводећи до фаталних исхода. Бактерије које се најчешће јављају у биофилмовима на тим уређајима су S. aureus, S. epidermidis i Pseudomonas aeruginosa.P. aeruginosa може такође да ствара биофилмове у водоводним инсталацијама у здравственим установама.
Биофилмови играју огромну улогу у вентилаторски повезаној пнеумонији која се јавља код пацијената који користе механичке респираторе у болницама након хируршких захвата или различитих болести, попут ковид 19. Због тога што пацијенти којима су потребни респиратори често пате од основних имунолошких или проблема са плућима, вентилаторски повезана пнеумонија може довести до животне угрожености. Болничка пнеумонија забележена код пацијената који су интубирани и користе механичку вентилацију након 48–72 сата. Повећана опасност од болничке пнеумоније након интубације са механичком вентилацијом је шест до 20 пута већа. Ендотрахеалне цеви често су повезане са развојем биофилмова и метицилин-резистентног S. aureus, познатог и као МРСА, и грам-негативних бактерија попут K. pneumoniae, E. coli, P. aeruginosa i Acinetobacter baumanii.
Репрезентативни пример је Vibrio cholerae, узрочник колере. V. cholerae прелази из воденe средине, где формира биофилмове на хитинским површинама, у људског домаћина где ефикасно колонизује цревни тракт. Важно је напоменути да не само нетакнути биофилмови, већ и ћелије V. cholerae које су се распршиле из биофилма, показују већу инфективност у поређењу са слободним, планктонским ћелијама у моделу инфекције мишића.
Биофилм на зубима може изазвати болести зуба и њихових потпорних ткива. Дентални плак је безбојна или безбојно бела лепљива супстанца која се континуирано формира на површини зуба. Састоји се од бактерија, њихових продуката, слузи и остатака хране. Ако се дентални плак не уклања редовним чишћењем зуба, може постати тврди наслаге познате као зубни каменац. Дентални плак је кључни фактор у развоју каријеса и пародонталних болести (болести десни и потпорних структура зуба).
Инфекције повезане с биофилмовима, даље, укључују цистичну фиброзу (P. aeruginosa), упалу средњег уха (Haemophilus influenzae), пародонтитис (P. aerobius i Fusobacterium nucleatum), инфективни ендокардитис (S. aureus, Viridans streptokoki i Enterococcus faecalis), хроничне ране (P. aeruginosa), остеомијелитис (P. aeruginosa), итд. Литературни подаци указују да већина (65%) узрочника инфекција повезаних са биофилмима показује висок отпор према антимикробним средствима (до 1000 пута) и компонентама имунског система домаћина, што их чини изузетно тешким за лечење. Стога су неопходна мултидисциплинарна истраживања како би се развиле ефикасне стратегије против потенцијалних последица биофилмова.
Развој антибиофилм агенаса је од суштинског значаја због отежаног лечења стандардним антибактеријским средствима. С обзиром на брзи развој резистенције на антибиотике и споре синтезе нових антибиотика, истражују се различите природне и синтетичке алтернативе. Природни производи као што су антибиотици (низин, субтилин, епидермин), антимикробни пептиди (LL-37, Burford-II, PR-39),  фитохемикалије (танини, флавоноиди, флавони, флавоноли), бактериофаги и ензими (нуклеазе, деполимеразе, лактаназе и бактериофагни ендолизини) детаљно су проучавани због њихове способности инхибиције формирања биофилма. Синтетички молекули, попут натријум-цитрата, етилендиаминтетраацетата, металних наночестица и хлорхексидина, такође се користе као снажна антибиофилм средства. Ови агенси делују на различите механизме, укључујући инхибицију међућелијске комуникације, разарање екстрацелуларне матрице, повећану пропустљивост мембране и неутрализацију липополисахарида.
Симултани ефекат више антибиофилм агенаса из различитих извора може повећати ефикасност лечења. Примена ових агенаса на површинама импланта се такође користи као превентивна стратегија против бактеријских инфекција повезаних са имплантима.
Иако су многи антибиофилм агенси показали потенцијал у претклиничким студијама, њихова примена је и даље ограничена на лабораторијске услове и животињске моделе. Потребна су додатна клиничка испитивања, фазе 1-4, како би се потврдила сигурност и ефикасност ових агенаса код људи. Тренутна клиничка испитивања су углавном усмерена на биофилмове у устима, али је важно истражити и системску ефикасност ових агенаса ка другим биофилм заједницама.
4 Биоремедијација биофилмовима
Биоремедијација представља примену живих организама или њихових производа, попут ензима, у третирању или разградњи штетних једињења. Микробне заједнице у биофилмовима ефикасно разлажу органске супстанце. Ензими укључени у процес разградње задржавају се у екстрацелуларној полисахаридној матрици (ЕПС) биофилма, повећавајући вероватноћу да производ и ензим остану близу ћелије која их производи, спречавајући њихово одвајање и коришћење од стране других ћелија. Биофилм-метода ремедијације представља економичан и еколошки прихватљив избор за пречишћавање околине. Биофилмови, као агрегати микробних ћелија, причвршћују се за различите површине у воденом окружењу, што их чини погодним за сорпцију и метаболизам органских загађивача и тешких метала. Кључна предност лежи у способности микроба унутар биофилмова да разграде ове супстанце или модификују њихову покретљивост и токсичност, смањујући тако штетност по животну средину и људско здравље.
За разлику од слободно плутајућих микроорганизама, биофилмови су отпорнији на промене у температури, pH вредности и концентрацији загађивача. Ова отпорност чини их изузетно поузданим у третману вода. Ова интеракција се ослања на феномен међубактеријске комуникације којом бактерије „детектују” присуство других бактеријских ћелија у заједници и прилагођавају своје понашање. Метагеномска анализа је кључан алат за добијање увида у генетичку разноликост бактеријских заједница, што је значајно у контексту биоремедијације загађене воде. Биоремедијација, која користи живе организме, нарочито бактерије, за смањење присуства загађујућих материја у води, додатно је ефикасноснија употребом генетички модификованих микроорганизама.
Биофилмови имају значајну примену у нитрификацији, једном од поступака третмана отпадних вода. Аутотрофне бактерије, које формирају биофилмове на пластичним површинама присутним у води, олакшавају конверзију амонијака у мање токсичне нитрите и нитрате. Процес нитрификације, који укључује оксидацију амонијака, спроводи се активношћу аутотрофних бактерија. Кроз овај биолошки процес, амонијак се прво претвара у нитрите, а затим даље у нитрате, чиме се смањује токсичност ових једињења у поређењу са амонијаком. Аутотрофне бактерије користе азотна једињења за синтезу својих органских материја.
Један од загађивача присутан у земљишту, површинским и подземним водама је ТНТ (2,4,6-Тринитротолуен). Микроорганизми доприносе разградњи ТНТ-а редукцијом три нитро групе, а у неким случајевима утичу на разградњу ароматичног прстена. Истраживање је идентификовало сој квасца Yarrowia lipolytica као способног за разградњу ТНТ-а користећи оба механизма, с посебним нагласком на напад на ароматични прстен.
Упркос предностима, постоји низ изазова у коришћењу биофилмова у третману загађених вода. Технички изазови укључују контролу формирања и одржавање биофилма, одабир одговарајућих микроорганизама и превазилажење проблема везаних за гасну пропустљивост. Потребно је додатно истраживање како би се утврдила дугорочна одрживост и економска исплативост ових технологија.


Абански рејон (Абанский район) је општински рејон у источном делу Краснојарске Покрајине, Руске Федерације.
Административни центар рејона је село Абан (Абан).
Подручје рејона обухвата 9.512 km². Већи део рејона је прекривен тајгама.
Суседни рејони и области су:
север: Богучански рејон
исток: Иркутска област
југоисток: Нижњеингашки рејон
југ: Илански рејон
југозапад: Кански рејон
запад: Дзержински рејон
северозапад: Тасејевски рејон
Укупна површина рејона је 9.512 km².
Укупан број становника је 21.195 (2014)


Анастасија Васиљевна Савченко (Анастаси́я Васи́льевна Са́вченко; Омск, 15. новембар 1989) је руска атлетичарка, специјалиста за скок мотком. Победница је скока мотком на Летњој универзијади 2013. у Казању.
1 Значајнији резултати
!Год.
!Такмичење
!Место
!Плас.
!Рез.
2009
Европско првенство У-23
Каунас, Литванија
8
4,15 м
2011
Европско првенство У-23
Острава, Чешка Република
6
4,20 m
Универзијада
Шенџен, Кина
13
4,10 m
2012
Светско првенство у дворани
Истанбул, Турска
10
4,45 m
Европско првенство на отвореном
Хелсинки, Финска
4
4,50 м
Олимпијске игре
Лондон, Уједињено Краљевство
26
4,25 м
2013
Европско првенство у дворани
Гетеборг, Шведска
5
4,37 м
Универзијада
Казањ, Русија
1
4,60 м
Светско првенство на отвореном
Москва, Русија
5
4,65 м
2014
Светско првенство у дворани
Сопот, Пољска
11
4,45
2 Лични рекорди
на отвореном
4,73 м — Подољск, 15. јун 2013.
у дворани
4,71 м — Стокхолм 21. фебруар 2013.


Фумарола (корен речи потиче из латинског fumus — „дим”) је отвор у Земљиној кори, обично смештен у близини вулкана, који емитује испарења као што су водена пара те одређени гасови (нпр. угљен-диоксид, сумпор-диоксид, хлороводоник, водоник-сулфид и др.). Паре се формирају када суперзагријана вода пређе у гасовито агрегатно стање услед наглог пада притиска при изласку из земље. Име солфатара, које води корене из италијанске речи solfo што значи „сумпор” (преко сицилијанског дијалекта; уп. Солфатара (вулкан)) те напослтку из латинске синтагме Sulpha terra (ч. „сулфа тера”), што значи „земља сумпора” или „сумпорна земља”, представља фумаролу из које избијају сумпорасти гасови, а нарочито водоник-сулфид — тзв. „гас смрдљивац”, молекулске формуле H2S.
Фумароле се појављују уздуж танких пукотина или дугих фисура, у хаотичним кластерима или пољима, те на површинама лавичних токова или дебелих наслага пирокластичних токова. Фумаролски плато/поље је подручје термалних извора и гасних отвора где магма или вреле вулканске стене на малим дубинама испуштају гасове или долазе у међуделовање са подземним водама.
Из перспективе подземних вода, фумароле могу бити описане као термални извори који испаравају сву подземну воду пре него што она стигне до површине.
Фумароле могу опстати деценијама или вековима уколико су смештене изнад непресушног извора топлоте, али могу и нестати унутар неколико седмица уколико се појаве изнад новоформираних вулканских наслага које ће се у скорије време брзо охладити. Долина десет хиљада димова (Valley of Ten Thousand Smokes), на пример, формирана је током ерупције Новарупте на Аљасци 1912. године. У почетку, хиљаде фумарола су се појавиле на вулканском пепелу који се хладио после ерупције, али временом — већина њих је нестала.
Процене говоре да постоји око 4.000 фумарола унутар граница Националног парка Јелоустоун у САД. У априлу 2006. године забележен је случај да је фумарола убила три радника скијашке спасилачке патроле на планини Мамут у Калифорнији. Радници су били превише времена изложени токсичним димним испарењима (в. мазуку) која су се аклумулирала унутар пукотине у леду у коју су претходно пали. Други пример представља низ фумарола у Долини пустоши (Valley of Desolation) у Националном парку Морн Тро Питонс у Доминици.
Фумароле које емитују сумпораста испарења формирају површинске наслаге минерала богатих сумпором. Места у којима су ове наслаге ископаване укључују:
Кавах Ијен и Арјуно-Велиранг (Индонезија)
Комплекс Пјурико (Сан Педро де Атакама, Чиле)
Сингјанг (Сичуанска провинција, Кина)
Бело острво у близини Новог Зеланда (сада непостојеће)
1 На Марсу
Формација по имену Home Plate на кратеру Гусев на Марсу, која је била истраживана и од стране Ровера за истраживање Марса (MER-а) Spirit, можда представља еродиране остатке древне фумароле која је до дана данашњег нестала у потпуности.


Западноевропска унија (Western European Union (WEU), Union de l'Europe occidentale (UEO)) је европска одбрамбрена и сигурносна организација основана Бриселским споразумом из 1948. године о 50-годишњем савезу против оружаних напада у Европи и о економској, социјалној и војној сарадњи, што се сматра заметком НАТО пакта и Европске уније.
Надлежности Западноевропске уније, ступањем на снагу Лисабонског споразума прелазе на ЕУ. Уговор о ЗЕУ је укинут у марту 2010. године, а она у потпуности престаје са радом до јула 2011. године.
1 Бриселски споразум
Бриселски споразум је потписан од стране Уједињеног Краљевства, Француске, Белгије, Луксембурга и Холандије 17. марта 1948. Споразум је обухватао заједничку одбрамбену стратегију, као и екомоско-културну сарадњу. 1954. примљене су и Западна Немачка и Италија. Циљ организације је:
да пружи помоћ међу чланицама у случају агресије
да промовише заједништво Европе
Покренути су потези око делимичног спајања Западноевропске уније у Заједничку спољну и инострану агенцију Европске уније:
20. новембра 1999, Хавијер Солана, високи представник Заједничке иностране и сигурносне агенције ЕУа, је такође постављен за генералног секретара Западноевропске уније. На челу је обе организације са овлашћењима да овлашћена ЗЕУ пребаци Европској унији.
Петерсберски задатак који је донела ЗЕУ 1992. године, а који је ступио на снагу 1997. на самиту у Амстердаму ЕУа, који је постао основа за Инострану и сигурносну агенцију Европске уније, који је имао задатак заједничке политике око хуманитарних акција, заједничка борба у случају криза, као и за мирнодобне акције.
Институт за безбедносне студије Европске уније (The European Union Institute for Security Studies - EUISS) и Сателитског центра Европске уније (European Union Satellite Centre - EUSC) су заједно настале од делова ЗЕУ, од Институт за безбедносне студије Западноевропске уније и Сателитског центра Западноевропске уније.
Наводно пуно стапање се требало десити 2000. године, али од 2004. године ЗЕУ и даље постоји. 21. јуна 2001, Хавијер Солана је изјавио да нема разлога зашто би постојећи статус земаља које учествују у ЗЕУ мењати.
2 Председништво
Западноевропска унија има ротирајуће председништво на шест месеци. Земља која је председавајућа Европском унијом је такође председавајућа и Западноевропске уније. Када држава која није чланица Западноевропске уније постане председавајуча ЕУом, тада претходна земља која је чланица обе организације наставља обављати функцију председника. Од 1. јула 2005. председавајућа је Уједињено Краљевство, пошто је од 1. јануара 2006. председавајућа Аустрија, као и Финска од 1. јула 2006, која исто није пуна чланица уније.
3 Еурофор
Еурофор је борбена јединица Западноевропског савеза која је постала борбена у јуну 1998. године.
На савету министара уније 15. маја 1995. у Лисабону. Делегација ЕУРОФОРа је настала од земаља Француске, Италије, Шпаније и Португалије.
4 Чланство
Земље чланице:
Све земње су чланице Европске уније и НАТО савеза. Ово су једине чланице које има пуноправно право гласа.
(од 27. марта 1990)
(од 27. марта 1990)
(од 1995)
Земље посматрачи:
Државе Европске уније, али не и НАТО савеза. 1*** (од 1995)
(од 1995)
(од 1995)
1 Данска је изузетак. Према Мастрихтски споразумом, 1992, Данска је потписала да неће учествовати у војним и сигурносним акцијама Европске уније. Због свог чланства у обе организације добила је место посматрача.
Придружене чланице:
Државе чланице НАТО савеза, али не и Европске уније, од тада Пољска, Мађарска и Чешка су постале чланице Европске уније)
(од 1999)
(од 1999)
(од 1999)
Придружене партнерске земље:
Државе који пре нису биле чланице ниједне организације, а које су од 2004 чланице НАТО савеза, као и Европске уније (сем Румуније и Бугарске чије се чланство у ЕУ очекује 2007)


Бош (Bosch) компанија је немачка међународна корпорација. Једна је од водећих компанија у свету у производњи електронике, кућних апарата, беле технике и делова за аутомобиле. Такође се бави и инжењерством и развојем сигурносних система у термотехнологији.
1 Чињенице и подаци о компанији Бош
Оснивач компаније је Роберт Бош (Албек, 23. септембар 1861 - Штутгарт, 12. март 1942), немачки индустријалац, инжењер и проналазач. Седиште компаније налази се у Герлингену (околина Штутгарта). Oва компанија броји 400 100 радника (податак из 2019. године). Стратешки циљ Бош групе је да открива технологије за повезан живот. Бош побољшава квалитет живота широм света иновативним и инспиративним производима и услугама. Компанија данас својим производима покрива цео свет под слоганом „Технологија за живот” (енг. Invented for life). Највећи удео у власништву ове компаније има Роберт Бош фондација(92%). Заједно са бројним другим немачким међународним корпорацијама и великим предузећима, једна је од оснивача Европске школе за менаџмент и технологију у Берлину.
2 Историјат
Компанија Бош је основана 15. новембра 1886. године у Штутгарту као Радионица за прецизну механику и електротехнику. Прва Бошова фабрика је отворена 1901. године у Штутгарту. Године 1902. главни инжењер Готлоб Хонолд патентовао је свећице за аутомобиле као део високонапонског магнетног система за паљење, што је омогућило да ова компанија касније постане водећи светски произвођач делова за аутомобиле. Пре завршетка 19. века компанија је проширила своје пословање изван Немачке. До 1913. компанија је имала огранке развоја у Америци, Азији, Африци и Аустралији. У годинама након Првог светског рата Бош је унео иновације у моторна возила. Компанија Бош је била прва компанија у Немачкој, која је увела осмочасовни радни дан праћен другим социјалним давањима за сараднике. Године 1942., 12. маја, оснивач компаније, Роберт Бош, преминуо је у својој осамдесетој години живота. После Другог светског рата компанија је склопила многа партнерства са другим корпорацијама у свету.
2.1 Компанија у 21. веку
Године 2005. и 2008. добила је награду која се сматра једном од најпрестижнијих у Немачкој, а која се додељује за науку и иновације (нем. Deutsche Zukunftspreis; енг. German Future Prize).
Године 2009. компанија је инвестирала 3,6 милијарди евра у развој и истраживања.
3 Бош у Србији
Бош у Србији представљају два независна предузећа: Роберт Бош д.о.о. и БСХ Апарати за домаћинство, која су задужена за територију Србије, Црне Горе и Северне Македоније, тако чинећи регионалне подружнице Бош групе. Предузеће Роберт Бош д.о.о., са седиштем у Београду, основано је 2006. године, а предузеће БСХ Апарати за домаћинство 2012. године. Укупна нето продаја компаније Бош у Србији, укључујући интерне испоруке подружницама, износила је 267 милиона евра у 2018. години. Компанија запошљава више од 1300 сарадника у Србији.
4 Производи
производња система и метлица за брисаче
резервни делови и дијагностичка опрема за аутомобилску индустрију
електрични ручни апарати
палета производа у делу термотехника
сигурносни системи
апарати за домаћинство


Нечујан вапај за смислом: психотерапија и хуманизам (The unheard cry for meaning) је стручна књига из логотерапије аустријског неуролога и психијатра Виктора Емила Франкла (Viktor E. Frankl) (1905—1997) објављена 1978. године.Хрватско издање књиге објављено је 1981. године у преводу Рахеле Бергхофер. На српском језику књига је први пут објављена 2000. године према преводу Рахеле Бергхофер, а српском језику прилагодила Тања Станојевић.
1 О аутору
Виктор Е. Франкл рођен 1905. године је био професор неурологије и психијатрије. Током Другог светског рата боравио је у неким од најокрутнијих концентрационих логора и након тога посветио се развијању егзистенцијалистичког правца у третирању најосетљивијих питања људског постојања – логотерапије. Франкл је био професор на универзитетима у Бечу и у Сједињеним Америчким Државама, као и начелник Бечке неуролошке клинике и председник Аустријског друштва психијатара.
Најпознатије књиге Виктора Франкла преведене на српски језик: Нечујан вапај за смислом, Бог Подсвести, Психотерапија и егзистенцијализам, Како пронаћи смисао живота и Човекова потрага за смислом.
Франкл је умро 1997. године.
2 О делу
Књига Нечујан вапај за смислом је састављена од осам есеја у којима Франкл говори о основним начелима логотерапије.
У есејима који су написани између 1947. и 1977. године, Франкл подвлачи велики значај људске димензије у психотерапији. Док пише о широком спектру тема – сексу, моралности, модерној књижевности, спорту и филозофији – подиже глас против псеудохуманизма који је све присутнији у популарној психологији и психоанализи. Овим текстовима Франк слави јединствени потенцијал сваког појединца.
Аутор коментарише друштво у другој половини двадесетог века које задовољава сваку потребу сем потребе за смислом. Тврди да се осећање бесмислености и празнине протеже на све друштвене системе, али највише се ипак осврће на америчко друштво седамдесетих коме прети губитак смисла и осећање бескорисности. Сматра да је узрок томе све више слободног времена и беспосленост које је настало као резултат техничког развоја и материјалног благостања. Истиче значај вере коју треба имати у човекову хуманост, и уводи појам висинска психологија. Само веровање у више људске тежње може помоћи да се оне покрену и развију.
3 Садржај
Књига Нечујан вапај за смислом садржи осам поглавља, односно есеја:
1. ПОГЛАВЉЕ
Нечујан вапај за смислом** Воља за смислом
Смисао живота
2. ПОГЛАВЉЕ
Детерминизам и хуманизам: критика пандетеризма
3. ПОГЛАВЉЕ
Критика супер-групе:Колико је "хуманистичка психологија" хуманистичка
4. ПОГЛАВЉЕ
Дехуманизација полности
5. ПОГЛАВЉЕ
Симптом или терапија? Ставови психијатра према модерној књижевности
6. ПОГЛАВЉЕ
Спорт-аскетизам данашњице
7. ПОГЛАВЉЕ
Пролазност и смртност: онтолошка расправа
8. ПОГЛАВЉЕ
Парадоксна интенција и дерефлексија** Парадоксна интенција
Дерефлексија


Икарус Метеор је једноседа такмичарска једрилица потпуно металне конструкције са увлачивом амортизованом скијом о точком за слетање испод трупа. Производила се у фабрици Икарус у Земуну.
1 Пројектовање и развој
Ваздухопловну једрилицу потпуно металне конструкције и чистих аеродинамичких линија, почели су да пројектују од 1954. године инжењери Борис Цијан, Станко Обад и Михо Мазовец, који су до тада већ имали богато искуство у пројековању и изради једрилица дрвене конструкције. Према прорачунима, угао планирања ове једноседе једрилице је требало да буде 1:42 - што значи да би се још 42 км могло планирати са надморске висине од 1 км - што је био захтев за једрилицу светске класе. Једрилица Метеор са својим ламинарним проточним крилом, закрилцима који мењају прегиб и врло танак труп даје минималну површину попречног пресека, постављајући пример за углед пројектантима данашњих једрилица високих перформанси. Такмичарска једрилица Икарус Метеор била је намењена постизању свих могућих рекорда: висинских, брзинских и даљинских а одликовала се великом маневарском способношћу. Прототип ове једрилице је направљен у земунском Икарусу а први пут је полетео 4. маја 1956. године. Испитивања и побошавања су трајала до априла 1958. године када су завршена сва фабричка и тестирања у ВОЦ-у (Ваздухопловни опитни центар) и летилица је добила пловидбену дозволу. Интересантан податак је да је за ову једрилицу направљено око 1.700 цртежа, што је био веома заметан посао.
1.1 Технички опис
Крила једрилице су равна, са нападном ивицом нормалном на осу једрилице и закошеном излазном, тако да су крила трапезног облика. Конструкција крила је метална са металном превлаком (облогом).
Цела излазна ивица је у командама, прва четвртина су класична крилца (еленори), а остатак су закрилца. Пошто су крилца и закрилца физички одвојени могу служити и као ваздушне кочнице. На средини крила су постављене увлачиве ваздушне кочнице. На крајевима крила били су постављени усмеривачи који су елиминисали вртложно струјање и штитиле крило када је једрилица приземљена јер се ослањала на те усмериваче а не на површину крила. Крила су за труп једрилице везане за горњу половину трупа па се ова једрилица може класификовати као висококрилац. При сувоземном транспорту крила и репни стабилизатори се могу лако одвојити од трупа и са њим спаковати на прикључно возило.
Положај пилота у кабини је заваљен, чиме је добијен удобан положа пилота а једрилици је смањена висина. Велики поклопац од плексигласа изнад пилота пружа одличну видљивост. Кокпит је опремљен радио пријемником и најсавременијим инструментима за контролу лета који су снабдевани струјом из акумулатора. Управљање једрилицом се врши помоћу пилотске палице. Труп је изведен као полумонокок конструкција из дводелне шкољке. Предњи део трупа у коме се налази кабина пилота је задебљани овални део који се у продужетку ка репу једрилице претвара танки купасти цилиндар. На репу се налазе хоризонтални стабилизатори са кормилом висине и вертикални стабилизатор са кормилом правца.
Делови стајног трапа се састоје од скије (клизача) и точка са нископритисном гумом и кочницом који се механички увлаче током лета у труп једрилице. Увлачење стајног трапа у труп једрилице се обавља помоћу точка који се налази у кабини пилота. За комплетно увлачење или извлачење трапа неопходно је точак окренути 16 пута. Увлачењем стајног трапа у труп једрилице знатно се смањује аеродинамички отпор летилице. Скија и точак стајног трапа се налазе на најнижој тачки трупа и постављени су у тандем распореду: на првом месту се налази скија а иза ње је постављен точак.
1.2 Варијанте једрилица
Метеор - Прва оригинална верзија из 1955. године
Метеор 57 - Побољшана верзија из 1957. године
Метеор 60 - Прототип верзије из 1960. године
2 Карактеристике
Карактеристике наведене овде се односе на једрилицу Икарус Метеор 60 а према изворима
!Финеса
1 : 42 при брзини 90 km/h
!Перформансе
минимална брзина 70 km/h
максимална брзина 250 km/h
минимално пропадање 0,5 m/s при брзини 90 km/h
!Димензије
размах крила 20,00 m
дужина 8,05 m
површина крила 16,00 m²
аеропрофил крила NACA 632 616 5
макс. оптеречење крила; 31,5 kg/m²
!Маса
сопствена 376 kg
полетна 505 kg
водени баланс; нема
3 Оперативно коришћење
Када се 1956. године појавила на Светском првенству у Сент Јану у Француској, југословенска једрилица металне конструкције Икарус "Метеор" постала је прворазредна сензација. Била је у својој класи једна од најнапреднијих летелица тог времена. Она је била прва једрилица са размахом крила од 20 метара, увлачећим стајним трапом и NACA аеропрофилом. Многи сматрају да је конструктивно решење ове једрилице ишло бар десет година испред свог времена, што доказује њен успешан и дуг такмичарски век.
Такмичарски век Метеор-а је трајао 12 година од 1956 до 1968. године. На почетку такмичарског века, успешно је учествовао на Светским првенствима и бележио запажене резултате, 1956 године пласирао се на 4. место а 1958. године на 5 место у свету. "Метеор" је 1958. године поставио и два светска рекорда брзине на кружним рутама (троугловима) од 100 и 300 km. Последње учествовање на светском првенству било му је 1968. год. када се пласирао на 27. место. На жалост, једриличара изграђене су само две летелице, које су се годинама користиле након ових успеха у Савезном Ваздухопловном центру Вршац. И дан данас је ова једрилица предмет интересовања моделара и проивођача макера летилица.
4 Сачувани примерци
Након окончаног такмичарског века (1968) оба примерка једрилица Икарус Метеор си биле стациониране у Савезном Ваздухопловном центру у Вршцу где су коришћене за спортско летење.
Једна од тих једрилица (Метеор 57) је оштећена и продата породици њеног констуктора инж. Обада. У Загребу је ова једрилица тотално рестаурирана и оспособљена је за ваздушну пловидбу. У Хрватском регистру ваздухоплова регистрована је 2010. године под ознаком 9A-GSO, и данас лети у Загребачком Аеро клубу.
Друга једрилица (Икарус Метеор 60) која је имала регистрациону ознаку YU-4103 предата је Ваздухопловном музеју у Београду, где је репарирана и чува се у депоу овог музеја али није јавно изложена.
5 Земље које су користиле ову једрилицу


Пси који играју покер (енгл. Dogs Playing Poker) је серијал од 18 слика, уља на платну, америчког сликара Касијуса Марцелуса Кулиџа. Кулиџ је серијал започео 1894. сликом Игра покера (Poker Game), а завршио 1910. сликом Изгледа као четворка (Looks Like Four of a Kind). Изузев ове две слике, осталих 16 је насликао по наруџбини рекламне агенције Браун и Бигелоу (Brown & Bigelow), између 1903. и 1910.
1 О серијалу
Пси који играју покер је култни серијал слика које приказују различите расе паса у људским улогама. На многим сликама из овог серијала приказани су пси који носе шешире, пуше цигаре, пију виски и седе око стола с картама играјући покер.
Прву слику, названу Игра покера (Poker Game), Кулиџ је насликао 1894. Готово 10 година касније, почетком 1900-их, рекламна агенција Браун и Бигелоу (Brown & Bigelow) ангажовала га је да направи слике за њихове рекламе са сличном темом, које ће се користити у календарима, рекламама за цигаре и на украсима. Кулиџ је серијал замислио као неку врсту комичне и сатиричне колекције. На сликама су пси како уживају у различитим активностима, попут путовања или играња фудбала, али 11 слика из колекције приказује управо псе како играју покер. Показало да су оне најпопуларније. Публика је ову рекламнукампању изузетно добро прихватила и репродукције су се појавиле као украс у многим домовима. Хуманизујући животиње, Кулиџ је пронашао поуздану кич формулу.
Посљедња позната слика из овог серијала такође приказује псе који играју покер, а насловљена је Изгледа као четворка (Looks Like Four of a Kind). Кулиџ ју је насликао 1910. и попут прве слике Игра покера није део промотивних које је урадио за Браун и Бигелоу.
1.1 Радови у серијалу урађеном за агенција Браун и Бигелоу
A Bold Bluff (Смели блеф) – Касијус Кулиџ је слику првобитно назвао Judge St. Bernard Stands Pat on Nothing, али су је маркетиншки стручњаци из агенције Браун и Бигелоу преименовали. Ово је прва у серији од две слике, а наставак је слика A Waterloo. Насликана је пре фебруара 1909.*A Waterloo (Ватерло) – насликана је такође пре фебруара 1909. године.*A Bachelor's Dog (Пас нежења) – највероватније је насликана између 1909. и 1910. године*Breach of Promise Suit (Тужба због кршења обећања) – слика приказује судски спор због раскида веридбе. Вероватно је насликана између 1909. и 1910. године.*A Friend in Need (Пријатељ у невољи) – једна од најпопуларнијиха слика из серијала, насликана 1903.*Pinched with Four Aces (Притиснут са четири аса) – насликана 1903.*New Year's Eve in Dogville (Дочек Нове године у Догвилу) – једна од слика на којој није приказана игра покера, већ новогодишњи бал.*One to Tie Two to Win (Један за нерешено Два за победу) – слика која приказује навијаче на бејзбол утакмици.*Poker Sympathy (Покер саосећање) – још једна слика са играчима покера, из 1903.*Post Mortem (Пост мортем – после смрти)
The Reunion (Поновни сусрет)
Riding the Goat (Јахање козе) – још једна слика која нема за тему покер. У еким изворима се повезује са иницијацијом у масонску ложу.*Sitting up with a Sick Friend (Седење са болесним пријатељем) – слика из 1905.*Stranger in Camp (Странац у кампу)
Ten Miles to a Garage (Десет миља до гараже) – сцена приказује неочекивани квар аутомобила током излета.*His Station and Four Aces (Његова станица и четири аса) – приказује партију покера у путничком вагону.
1.2 Игра покера
Прва слика у серијалу, Игра покера, приказује четири пса који играју напету партију покера, са главним фокусом на замишљеном псу у средини који крије своју руку. Пас са леве стране држи четири исте карте, истичући најузбудљивији тренутак у партији покера. На аукцији у Сотбију 2015. године ово дело је продато за 658.000 долара, што је чини најскупље плаћеном Кулиџевом сликом до сада.
Поред ове слике, Изгледа као четворка такође није део серије коју су наручили Браун и Бигелоу. Обе слике се ослањају на црвене и зелене тонове, али у Игри покера Кулиџ користи више зелене боје како би створио умирујућу атмосферу, док на слици Изгледа као четворка користи обиље црвене боје да би атмосфера билка напетија.
1.3 Пријатељи у невољи
Једна од најпопуларнијих слика овог серијала је слика са називом Пријатељ у невољи (A Friend in Need) из 1903. године. Приказује групу покераша, међу којима је и пар непоштених булдога, који варају у игри. Ова сцена, иако хумористична, садржи елементе напетости, што додатно појачава комични ефект. Слика је небројено пута репродукована у календарима који рекламирају цигаре, што се показало изузетно успешним. Насликана је у светлијим тоновима од већине других Кулиџових слика, стварајући опуштенију атмосферу. Иако оригинал никада није био на продају, сматра се да вреди милионе долара.
1.4 Смели блеф и Ватерло
Смели блеф и Ватерло заједно чине кратку, али драматичну нарацију. Прва приказује Светог Бернарда како се клади на пар двојки, остављајући своје противнике да одлуче да ли блефира или не, док у другој, остали пси реже на руку Светог Бернарда док он улаже велики чип. Кулиџ је прву слику, Смели блеф, првобитно назвао Judge St. Bernard Stands Pat on Nothing, али су је маркетиншки стручњаци из агенције Браун и Бигелоу преименовали. Према неким изворима, ове две слике су насликане 1903. године, док други тврде да датирају пре фебруара 1909.
Ова два дела су заједно продата на аукцији „Dogs in Art“ у Дојлу (Њујорк). Очекивало се да ће цена коју ће ова два дела достићи бити између 30.000 и 50.000 долара. Међутим, анонимни понуђач је на крају за обе слике платио укупно 590.400 долара, поставивши тако рекорд у продаји Кулиџових дела. Рекорд ипак држи Игра покера, као најскупље продата појединачна слика.
2 Галерија
3 Ликовна критика
Ликовни критичари нису били благонаклони према Кулиџу. Сматрали су да његове слике одражавају лош укус и да су привлачне за публику која преферира кич. Други сликари су га исмевали због његових сатиричних мотива. Чак и данас постоје многи критичари који га јавно критикују, а један је од њих, Вилијам Хенси, директор Крајслеровог музеја уметности у Вирџинији. Године 2002. објавио је саопштење за штампу да жели да купи Кулиџову серију, што се испоставило да је била шала, јер Кулиџова „кич“ уметничка дела никада нису схватала озбиљно од стране колекционара. Касније, 2015. године, када је Кулиџова Игра покера продата у Сотбију за запањујућих 658.000 долара, шала је била на рачун Хенесија и он је повукао своју изјаву.
Кулиџова дела су на вредности тек после његве смрти, а од 2000-тих постала су толико популарна да се њихове репродукције штампају широм света. Данас се ригиналне слике процењују на 400.000 до 750.000 долара по комаду. Пошто ове јединствене слике представљају суштински део америчке културе, није изненађујуће што су временом добиле толико на вредности!
За разлику од ставова ликовних критичара, постоје и мишљења да је Кулиџ створио овај серијал како би се наругао бахатости више класе. Сматра се да је инспирацију црпио из дела енглеског сликара Едвина Ландсира (Sir Edwin Henry Landseer) Суђење пред поротом која приказује псе као законодавце. Неки историчари верују такође да је Кулиџ био надахнут и уметничким делима Каравађа, Пола Сезана и других уметника који су сликали људе за карташким столом.
4 У популарној култури
Серијал Пси који играју покер побудио је велико интересовање публике, што је Кулиџу донело поприличну славу, упркос томе што је био пред заласком каријере. С обзиром на то да је мноштво људи сакупљало репродукције његових дела, било у облику плаката или календара, оригинали су достизали цену и до 10.000 америчких долара, што је далеко превазилазило сликарева очекивања.
Упркос критици, Кулиџове слике су постале културне иконе, а због шаљивог и кичастог аспекта уметник је заслужио надимак деда модерног мема. Критичарка Анет Ферара је описала Псе који играју покер као „неизбрисиво урезане у америчку колективну подсвест, кроз непрестану репродукцију на свим врстама поп ефемерних материјала“. Његова уметност представљена је у многим књигама, а репродукције и даље налазе своје место како у приватним домовима, тако и на јавним местима.


Душко П. Секулић (Сомбор, 17. јул 1977) је песник и писац кратких прича, аутор три књиге.
1 Биографија
Душко Секулић основну школу похађао је у селу Алекса Шантић, крај Сомбора. Завршио је средњу медицинску школу „Др Ружица Рип” у Сомбору 1996. године.Те исте године је уписао медицински факултет који напушта 1999. године и почиње да ради као медицински техничар.
Године 2013. је објавио први блог на soinfo.org порталу. Своју прву књигу Блогов колац је објавио је 2016. године, другу Блог ти помогао 2019. године, и трећу Блогореја 2021. године. Прве две књиге су збирке блогова који су објављивани на порталу soinfo.org. Блогореја је збирка кратких прича која броји 40 кратких прича, настала као резултат дугогодишњег писања блогова. Књигу је издала издавачка кућа ИК Алма из Београда.
Године 2013. је победнио у 80. циклусу телевизијског квиза ТВ Слагалица на РТС-у. Ожењен је, и отац двоје деце.
2 Библиографија
Душко Секулић је до сада објавио три књиге:*Блогов колац (2016),
Блог ти помогао (2019),
Блогореја (2021).


Хенри Поуп (Henry Pope) је измишљени лик из америчке ТВ серије Бекство из затвора. Његов лик тумачи Стејси Кич. Први пут се појављује у првој епизоди прве сезоне.
Хенри Поуп је директор затвора Фокс ривер стејт. Осамнаест година раније, он је уредио да затвореници добију посао унутар затворских зидина да би помагали у башти, кухињи итд. За четрдесетогодишњицу венчања са његовом супругом Јудитом, одлучио је да јој поклони, као доказ љубави, копију Таџ Махала. Зато му је била потребна помоћ Мајкла Скофилда.


Пуку (Kobus vardonii) је афрички сисар из фамилије шупљорогих говеда (Bovidae).
1 Угроженост
Ова врста је на нижем степену опасности од изумирања, и сматра се скоро угроженим таксоном.
2 Распрострањење
Ареал врсте покрива средњи број држава. Врста је присутна у ДР Конгу, Анголи, Боцвани, Замбији, Малавију и Танзанији. Присуство је непотврђено у Намибији и Зимбабвеу.
3 Станиште
Станишта врсте су мочварна подручја, саване, травна вегетација, екосистеми ниских трава и шумски екосистеми и слатководна подручја.


име = Језеро Асал
Језеро Асал је кратерско језеро у централно-западном Џибутију. Налази се на западном крају Таџурског залива, између региона Арта и Таџура, на контакту са регијом Дикхил, у врху Велике раседне долине, 120 km западно од града Џибутија. Језеро Асал је најнижа тачка афричког копна, са 155 m испод нивоа мора. Ниже од њега на читавој планети лоцирани су само Галилејско језеро и Мртво море. Језеро нема отоке, а због високог испаравања, ниво салинитета његових вода је 10 пута већи од нивоа у мору. Према висини салинитета Асал је четврто водено тело на Земљи, иза Кара-Богаз гола, језера Ретба и Гает'але језерцета. Со у језеру се експлоатише на његовом југоисточном крају, у оквиру четири концесије додељене 2002. године . Највећи део производње (скоро 80%) држе Société d’Exploitation du Lac и Société d’Exploitation du Salt Investment S.A de Djibouti.
Језеро је заштићена зона према Националном акционом плану за Животну средину Џибутија из 2000. Међутим, закон не дефинише граничне лимите језера. Будући да је експлоатација соли из језера била неконтролисана, у Плану је наглашена потреба управљања експлоатацијом како би се избегао негативан утицај на животну средину језера. Влада Џибутија је иницирала предлог са Унеском да се зона језера Асал и вулкан Ардукоба прогласе светском баштином.


Критско море (Κρητικό Πέλαγος) јесте регионално море унутар Егејског мора, сјеверно од острва Крит, и јужно од Киклада. Море се протеже од грчког града Китера на западу до додеканеских острва Карпатос и Касос на истоку. Гранична мора су Јонско море на западу и Средоземно море које га окружује с југа. Трајектом је повезано са грчким лучким градом Пирејом као и са јужним острвима у Егејском мору и острвима Додеканеза. Просјечна дубина мора је око 1000 м.