Рекс Вејн Тилерсон (Rex Wayne Tillerson; 23. март 1952) амерички је бизнисмен, инжењер, бивши извршни директор (CEO) америчке нафтне компаније Ексон мобил који је био Државни секретар САД у администрацији Доналда Трампа. Тилерсон је познат по пријатељским везама са руским председником, Владимиром Путином и добитник је највишег руског одликовања које се додељује страним држављанима.
Члан је Републиканске партије.
Тилерсон се налази на 24. месту на Форбсовој листи најмоћнијих људи света. Такође се налази на листи најбоље плаћених директора на свету, са годишњом платом од 24,3 милиона долара у 2016.
Тилерсоново богатство процењено је на 245 милиона долара.
1 Младост и образовање
Тилерсон је рођен 23. марта 1953. у Вичита Фолсу, у Америчкој држави Тексас. Дугогодишњи је члан Америчких извиђача. Своју каријеру отпочео је као инжињер. Дипломирао је грађевинарство на Универзитету у Тексасу у Остину 1975. године. Запослио се у Ексон мобилу исте године, а 1989. постао је главни менаџер производног огранка Ексон мобила у САД.
2 Пословна каријера
2.1 Ексон
Тилерсон је именован за директора Exxon Yemen Inc. и Esso Exploration and Production Khorat Inc. 1995. године. Три године касније, 1998. постао је потпредседник Exxon Ventures (CIS) и председник Ексон Нафтагас-а, руског огранка компаније Ексон задуженог за управљање имовином компаније у Русији и Каспијском мору.
Након спајања Ексона и Мобила, 1999. именован је за извршног потпредседника ExxonMobil Development компаније, а 2004. постаје председник и директор Ексон мобила.
Председник и извршни директор - CEO (енг. Chief Executive Officer) Ексон мобила постаје 1. јануара 2006. године.
Тилерсон је остао на обема функцијама и након 2008. године, упркос предлогу резолуције породице Рокфелер којом је предложено да се раздвоје функције председника и извршног директора компаније. Породица Рокфелер настојала је да Ексон повећа своја улагања у алтернативне изворе енергије.
Ексон је 2009. преузео XTO Energy, Америчку компанију која се бави производњом нафте и гаса.
2.2 Сарадња са Русијом
Тилерсон има блиске контакте са руским председником, Владимиром Путином. Тилерсон је представљао Ексон мобил у Русији током мандата Бориса Јељцина као премијера. Џон Хејмр, председник америчке организације Центар за Стратешке и Међународне Студије (Center for Strategic and International Studies), навео је да је "Тилерсон провео више времена са Владимиром Путином него иједан други Американац, осим Хенрија Кисинџера.
Тилерсон је пријатељ Игора Сечина, извршног директора компаније Росњефт и Путиновог блиског сарадника. Са Тилерсоном на челу, Ексон је 2011. потписао споразум са Русијом, којим је Ексону и Росњефту омогућено истраживање на Арктику.
Ексон је почео са бушењем у Карском мору на лето 2014, али споразум је угрожен након увођења западних санкција Русији у септембру исте године, након избијања Украјинске кризе.
Упркос томе, Ексону је омогућено да настави истраживања до октобра, а као резултат, откривено је велико нафтно поље од око 750 милиона барела нафте.
Тилерсону је 2013. додељено највише руско одликовање доступно странцима, Орден пријатељства (рус. О́рден Дру́жбы) због његових заслуга у развијању сарадње у енергетском сектору.
У децембру 2015. откривени су документи који показују да је Тилерсон био директор заједничке Руско-америчке нафтне компаније која је регистрована на Бахамима. Након што је постао директор Ексона 2006. Тилерсон је напустио своју функцију у овој компанији.
2.3 Везе са Курдистаном
У име Ексон мобила, Тилерсон је 2011. потписао споразум о развитку нафтних бушотина у Јужном Курдистану, аутономној области у склопу Ирака.
2.4 Остале пословне везе
Тилерсон је члан одбора Центра за стратешке и међународне студије, америчког истраживачког института који се бави међународним односима. Такође је члан америчког нафтног института (American Petroleum Institute).
Дугогодишњи је волонтер америчког удружења извиђача, а од 2010. до 2012. био је председник овог удружења.
3 Политички ангажман
3.1 Ставови према санкцијама
Тилерсон се противи политици увођења санкција против других земаља. Не подржавамо санкције, зато што их не сматрамо делотворним, осим ако су веома добро и обимно примењене, а то је врло тешко постићи.
3.2 Климатске промене
Тилерсон је 2010. изјавио да иако признаје да људи утичу на промену климе путем емисије штетних гасова у атмосферу, није јасно до које мере ни како приступити томе.
Тилерсон је рекао да ће "Свет морати да настави да користи фосилна горива, свиђало се то некоме или не."
3.3 Државни секретар САД
Новоизабрани амерички председник, Доналд Трамп, 13. децембра 2016. објавио је на Твитеру своју одлуку да номинује Тилерсона за новог Државног секретара САД.
У образложењу Трамповог транзиционог тима наведено је: "Његова истрајност, широко искуство и дубоко разумевање геополитике чине га одличним избором за државног секретара.". Као и да ће његов избор "Помоћи да се обрну године погрешно вођене спољне политике и дела која су ослабила безбедност Америке и њен положај у свету".
Уочи Тилерсоновог именовања за будућег Државног секретара, портпарол Кремља, Дмитриј Песков навео је да је Тилерсон "велики професионалац" кога лично познаје председник Русије Владимир Путин.
"Тилерсон се више пута састао са Путином", рекао је Песков и додао да се Кремљ нада да ће нови државни секретар показати професионалност и конструктиван став.
Многи западни медији протумачили су Тилерсонов избор као јасан знак Трампове будуће политике према Русији.
Амерички сенат потврдио је Тилерсонов избор за државног секретара 1. фебруара 2017, чиме је он и званично ступио на дужност.


Денацификација (Entnazifizierung), настала је као последица настојања и рада победничких савезничких сила, по свршетку Другог светског рата, да у Немачкој пониште све трагове Хитлерове национал-социјалистичке владавине. У том циљу одржано је низ судских процеса од којих је најпознатији Нирнбершки процес, а припадницима национал-социјалистичке странке а неком носиоцима нацистичке власти забрањено је учешће у јавном животу и политичко организовање.
Већ 1951. године програм је изгубио на значају јер су западне државе, посебно Сједињене Америчке Државе, своју пажњу усмериле на опасности од комунизма.
Након Немачке и друге државе где су постојале присталице нациста су покушале сличан процес, са мање или више успеха. Денацификацију су започеле Русија и СССР, Француска, Аустрија, Шпанија, Италија, Португал, Јапан...
1 Додатна литература
Lewkowicz, N. The German Question and the Origins of the Cold War (IPOC:Milan) (2008)


Кристијан Млађи, војвода од Брауншвајга (Christian der Jüngere, Herzog von Braunschweig; Гренинген, 20. септембар 1599 — Волфенбител, 16. јун 1626) био је протестантски војсковођа у почетку тридесетогодишњег рата.
1 Биографија
Започевши каријеру као најамник у служби Мориса од Оранжа у Холандији, Кристијан од Брауншвајга је у зиму 1621/22. окупио сопствену најамничку дружину и ступио у службу Фридриха V од Палатината, чији су поседи у Чешкој већ били освојени од Хабсбурговаца, а у Фалачкој нападнути од Шпанаца из Белгије у склопу чешко-фалачког периода тридесетогодишњег рата. Уз новчану помоћ од Холандије, која је 1621. наставила рат против Шпаније, Кристијан је окупио снажну најамничку војску и у пролеће 1622. ступио у рат против Католичке лиге, али је 20. јуна потучен од фелдмаршала Тилија код Хехста (Höchst).
Пошто је тиме рат у Фалачкој коначно изгубљен, Кристијан и Мансфелд повукли су се у Алзас и ступили у службу Холанђана. У холандској служби, Мансфелд и Кристјан са својим најамницима потукли су Шпанце под Гонзалом Кордовом код Флериса у Шпанској Низоземској (Белгији) 29. августа 1622. Пошто нису могли да поднесу строгу дисциплину у холандској војсци, Мансфелд је после уговореног рока прешао у источну Фризију, где су му се најамници разишли због недостатка новца и хране, док је Кристјан прешао у Вестфалију, где га је Тили поразио 6. августа 1623. у бици код Штатлона (Stadtlohn). Његов пораз означио је крај прве фазе тридесетогодишњег рата. Повукавши се у Хаг, Кристијан је 1526. (након уласка Данске у тридесетогодишњи рат) уз помоћ Холанђана подигао нову војску и упао у Немачку, али је поново потучен од Тилија и смртно рањен.


Ушачки пећински систем је највећи досад познати пећински систем у Србији, односно највећи спелеолошки објекат у Србији. У састав Ушачког пећинског система улазе Ушачка пећина, Ледена пећина и јама Бездана. Систем укупно има четири улаза, Ледена пећина и Бездана по један улаз, а Ушачка пећина два.
Ушачки пећински систем и по другим карактеристикама представља један од најзанимљивијих спелеолошких објеката у Србији и као такав представља једну од темељних вредности резервата. Систем представља разгранату структуру чији су канали међусобно повезани и имају укупну дужину од 6.185m .
1 Ушачка пећина
Ушачка пећина је најнижи и чини већи део система. Има два улаза. Један је из слепе долине Дубоког (Ушачког) потока на 1.020 м.н.в. а други је 1.160 м.н.в. северно у кањону Увца на висини 955м.н.в. Укупна дужина канала Ушачке пећине износи 2.520m при чему је главни канал дужине 2.090m док остатак припада бочним каналима. Висинска разлика између улаза је 65m, а пад канала износи 3,1%.
2 Ледена пећина
Ледена пећина се простире између краја канала са стубовима, који припада Бездани, и улаза у кањону Увца. Укупна дужина свих канала Ледене пећине износи 2.093m, главни канал је 1.527m, а остало су бочни и споредни канали. Главни канал Ледене пећине простире се практично паралелно главном каналу Ушачке пећине на хоризонталном растојању од око 100m са приближном висинском разликом од 35-50m. У плану гледано, такође је у облику слова „C”.
3 Бездана
Бездана је најмањи део Ушачког система, али је најрашчлањенија што је чини најинтересантнијом. Састоји се из шест целина: Јама Бездана (улаз у део Бездана), Велика дворана, Галерија и канал са кадама, Уски канал, Везни канал и Канал са стубовима. Улаз у јаму Бездану налази се на крају слепе долине Милетин До. Удаљен је око 0,5km у правцу запад—северозапад од првог, главног улаза у Ушачку пећину.


Мистер Бин: Цртана серија (Mr. Bean: The Animated Series), такође познато као Мистер Бин, британска је анимирана комедија ситуације коју је продуцирао Tiger Aspect Productions у сарадњи са Richard Purdum Productions, Varga Holdings и Sunwoo Entertainment (током прве три сезоне). Базирана на истоименој британској телевизијској серији креираном од стране Ричарда Кертиса и Роуана Аткинсона, серија се фокусира на Мистер Бина, Тедија, Ирму Габ и мистериозног возача аутомобила са додатком ликова као што су гђа. Викет, Мистер Бинова газдарица куће и њена зла мачка Скрепер. Серија је најављена у фебруару 2001, док је емитовање убрзо почело.
Почевши са емитовањем 2. марта 2002. и завршавши 1. новембра 2004, приказане су 52 епизоде, док се свака епизода састоји од два једанаестоминутна сегмента. Прве две сезоне су емитоване на ITV1 током прајм тајм недељног програма. Од маја 2004, серија је престала са емитовањем на ITV1, док се трећа и последња сезона приказује дневно на CITV због млађе публике коју је серија привукла.
У јануару 2014, CITV најављује нове епизоде серије са Роуаном Аткинсоном који даје глас Мистер Бину, заједно са осталом гласовном екипом. Нове епизоде се емитују од 16. фебруара 2015, чије приказивање још траје. Нове епизоде садрже више правог дијалога него ранијих звучних ефеката и мрмљања.
У Србији се серија приказивала на ТВ каналима Happy, Minimax, Студио Б и Boomerang, без синхронизације, с обзиром да је дијалог слабо био присутан у серији. Од 27. августа 2021. године се приказује на стриминг услузи HBO Go, синхронизована на српски. Синхронизацију прве две сезоне је радио студио Tik Tak Audio. Синхронизацију треће сезоне је радио Gold Digi Net. Српске гласове позајмљују Марко Мрђеновић (у трећој сезони Немања Вановић), Јована Јеловац Цавнић и Ђурђина Радић (у трећој сезони Снежана Јеремић).


У Уједињеном Краљевству, САД и Канади, господин пољопривредник или џентлмен фармер (енг. Gentleman farmer) је земљопоседник који има фарму као део свог имања и који се бави фармом углавном ради задовољства, а не ради профита.Collins English Dictionary дефинише господина фармера у Уједињеном Краљевству као онога који се активно бави пољопривредом, али се тиме не бави за живот, или особу која поседује фарму, али је сама не обрађује (парафраза). Господин фармер у Сједињеним Америчким Државама се дефинише као богат човек који може себи да приушти фарму из задовољства, или богат човек који се бави фармом не да би зарадио, већ зато што га то занима (парафраза).
Фарма може варирати од мање од десет до стотина или чак хиљада хектара и може производити било који број врста житарица, живине или друге стоке. Господин пољопривредник запошљава раднике, а може запослити и управника фарме, а фарма обично није главни извор његовог прихода. Углавном има сопствена приватна примања, ради у професији, поседује велики бизнис негде другде, или неку комбинацију од то три.
Неколико америчких председника и привредника су били господа пољорипревдници.


Национални парк Летеа (Letea Forest) најстарији је природни резерват у Румунији. Основан је 1938. године, када је румунски cавет министара донео oдлуку брoj 645 којом је парк проглашен природним резерватом. Налази се између Сулинe и Дунава у делти Дунава. Простире се на површини од око .
Оваj национални парк биo је почетни темељ резерватa биосфере делте Дунава, који је проглашен светском баштином. Међународно је признат као МАБ у оквиру Унесковог програма Човек и биосфера 1992.
Има субтропски аспект, због присуства тропског Periploca graeca. Ово је медитеранска биљка која своје најсеверније уточиште налази у делти Дунава. Упоредо са тим, на лијанама дрвећа уткане су врсте биљака за пењање, попут дивље лозе, хмеља и бршљана.
Национални парк Летеа састоји се углавном од дрвећа попут беле тополе, црне тополе, брeстe, храста лужњакa, сребра липе и црнe јовe.
Садржи cиву ветрушку, белорепанa, модроврану, шарганa и коња делте Дунава. Из резервата је идентификовано око 1600 врста инсеката.


Баранов Сандомјерски (Baranów Sandomierski, изговор Баранув) град је и средиште општине у Војводству поткарпатском. Град се налази на ушћу Баболовке у Вислу.
1 Општи подаци
Површина: 9,17 km²
Број становника: 1.518 (31.12. 2004)
Поштански код: 39-450
Телефонски код: 0-15
Кроз град пролази регионални пут број 985.
2 Историја
Први подаци о Баранову Сандомјешком потичу из 1135. година. Статус града добија око 1354. од краља Казимира Великог. Град се развијао захваљујући трговини житом. Крајем XVI века у Баранову Сандомјешком почиње да се развија сукнарство. Баранов Сандомјерски губи статус града на тридесет осам година од 1896. до 1934. За време намачке окупације у Пољској, замак Баранов је био седиште локалне немачке административне канцеларије. У јуну 1942. године, немачки окупатори су успоставили гето Баранов, преселивши преко две хиљаде Јевреја из града, Тарнобжега и околних села. Следећег месеца гето је ликвидиран, а јеврејски становници су насилно пресељени у гето у Дембици. Током овог пресељења би стрељано око 60 људи. Пре Другог светског рата у граду је живело око 1500 Јевреја, али већина њих је убијена у Холокаусту.


У математици поворка импусла (такође Дираков чешаљ и функција одабирања у електротехници) је периодична Шварцова расподела сачињена од Диракових делта функција.
на неком одређеном интервалу времена T. Неки аутори, конкретно Брејсвел као и неки аутори уџбеника за електротехнику и теорију електричних кола, називају ову функцију Ш функцијом (могуће зато што график подсећа на облик слова Ш). Пошто је ова функција периодична, може да се представи Фуријеовим редом:
1 Особина скалирања
Особина скалирања следи директно из особине Диракове делта функције
2 Фуријеов ред
Јасно је да је ΔT(t) периодично са периодом T. То јест
.
Комплексни Фуријеов ред за такву периодичну функцију гласи
где Фуријеови коефицијенти, cn, износе,
Сви Фуријеови коефицијенти су 1/T, због чега је
.
3 Фуријеова трансформација
Фуријеова трансформација поворке импулса је такође поворка импулса.
Јединична трансформација у фреквенцијски домен (Hz):
:Јединична трансформација у угаони фреквенцијски домен (rad/s):
4 Одабирање и преклапање
Множење континуалног сигнала поворком импулса понекад се назива идеални одабирач са интервалом одабирања T.
Када се користи као идеални одабирач, може да се употреби за разумевање ефекта преклапања (алијасинга) и као доказ за Никвист-Шенонова теорема одабирања.


Пампинг-лема (pumping lemma) или лема упумпавања у теоријској информатици описује особину класе формалних језика који нису регуларни односно нису језици са слободним контекстом.
Њено име потиче од енглеске речи to pump, што значи пумпати. Названа је тако по томе што особине језика доказује процесом који личи на пумпање.
Разликује се више варијанти ове леме, у зависности на које језике се лема примењује: на региучарне или на језике са слободним контекстом.
1 Дефиниција
1.1 Регуларни језици
Нека је скуп регуларних језика. За прављење једног регуларног језика мора постојати граматика трећег типа Чомског.
Нека је L један регуларан језик из . Онда постоји један природан број n! из N, такав да се свака реч x из L коју чини n или више знакова може разложити као x = uvw уз следећа правила:
##
Уколико језик испуњава услове не мора да значи да је регуларан, али сваки који је не испуњава није регуларан.
1.2 Језици са слободном синтаксом
Нека је класа свих језика који се могу описати граматикама другог типа Чомског тј. свих језика са слободном синтаксом.
Нека је L један језик са слободном синтаксом, тј. језик из . Онда постоји константа n из N таква да се све речи z из L могу раставити као z = uvwxy, при чему
##


Апстракција-креација (Abstraction-Création) је умјетнички покрет који је почетком 1931. године груписао велики број умјетника апстракције различитих тенденција око Теа ван Дусбурга, Наума Габе, Антоана Певзнера, Огиста Ербена и Жоржа Вантонгерлоа, стварајући удружење умјетника „Апстракција-креација’’ с намјером да промовише непредметну (апстрактну) умјетност кроз заједничке изложбе. Удружење је било отворено за сликаре и вајаре из свих земаља, а у једном тренутку је бројало 400 чланова. Апстракција-креација је тачка конвергенције за различите апстрактне покрете, од конструктивизма до неопластицизма, од лирске до експресионистичке апстракције. Његови најрелевантнији чланови су били Габо, Певзнер, Мондријан, Дусбург, Лисицки, Кандински, Арп, Купка, Алберто Мањели, Вили Баумејстер, Ербен и Вантонгерло. Упркос разликама у стилу и личности, може се говорити о заједничком тренду ка конструктистичкој и конкретној умјетности у којој облик добија већи значај од боје.
Ознака „конкретно’’, примјењена на конструктивистичко-апстрактну умјетност, логична је посљедица чињенице да линија и геометријска структура постоје као стварни подаци, баш као и сваки други фигуративни предмет. Значење латинског abstract = ослобођен од материје, не укључује ово конкретно постојање апстрактних, нефигуративних облика.
Заједно са својим теоријско-методолошким промишљањима, умјетници друштва Апстракција-креација су углавном посвећени хроматским студијама у сликарству, а посебно заинтересовани за физичко-хемијске ефекте у оку, као што су просторно-пластични хроматски распоред и ефекти вибрације представљеи геометријским аранжманима и композицијама боје. Удружење је од око 1936. организовало редовне изложбе које су дале важан допринос успостављању и доминацији апстрактне умјетности. Између 1932. и 1936. године излазила је годишња публикација под насловом Abstraction-Création, Art non-figuratif (Апстракција-креација, Умјетност нефигурације).


Јуротауер (Eurotower) је пословни облакодер смештен у Загребу, на адреси Улица Ивана Лучића 4, на укрштењу Улице града Вуковара и Лучићеве улице. У згради су смештени уреди Загребачке берзе.
1 Технички подаци
Највиши је облакодер у Републици Хрватској. Смештен је на косом терену, па се у обзир узимају две висине: 94 м од коте улазног платоа испред торња (Лучићева улица), односно највиша висина 96 м с друге стране, од улаза у гаражу (Хумболтова улица). Висина зграде од пода најнижег подземног спрата до највишег врха је 109.5 м. Изнад земље су високо приземље, галерија, 23 спрата и стројарница. Испод земље се налази 5 спратова подрума с 364 паркиралишних места за запосленике и посетиоце. Спратове послужује 8 модерних брзих лифтова, један теретни лифт, те два степеништа.
Облакодер је у облику квадра основе с правоугло удубљеном фасадом на 5 места. Удубљења (увучене конзоле) налазе се на дијаметрално супротним странама квадра, једна се протеже од 1. до 3. спрата, две од 8. до 10. спрата, и две од 18. до 22. спрата.
Цео комплекс је оригинално био замишљен као спој два облакодера од 26 и 13 спратова, звани Јуротауер I и Јуротауер II, али оба су на крају испали смањене висине.
2 Историја
Земљиште је још 2002. године било предвиђено за облакодер, а радови су почели у лето 2004. године. Први прозор постављен је у мају 2005. године, достизање последњег спрата крајем августа 2005, а достизање пуне висине крајем септембра 2005. године.
Изградња торња завршена је 2006. године. Висина другог, нижег облакодера (пре званог Мамићев торањ) је редукована са 16 на 10 спратова, а његова изградња окончана је 2008. године.
Архитект торња био је Маријан Хржић, а улагач Јосип Кордић (директор фирме Hidrocommerce). Главни извођач радова конструкције зграде била је фирма Porr – Hrvatska, а главни извођач конструкције Hidrocommerce.


.бг (од България — Бугарска) је предложени ћирилички највиши Интернет домен државних кодова (НИДдк) за Бугарску.
1 Историјат
Бугарска је два пута, 2010. и 2011. године, подносила захтев за увођење овог домена, али захтеви су оба пута одбојени од стране Интернет корпорације за додељивање имена и бројева (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers или ICANN) уз обраложење да је домен .бг превише сличан латиничком .br који је највиши Интернет домен државних кодова за Бразил. Министарство за транспорт, информационе технологије и комуникације Бугарске разматра другу комбинацију ћириличких карактера.
За сада је на јавном гласању најбоље рангиран .бгр након актуелног предлога .бг за ћирилички домен ове земље.


Гарет Сервис (Garrett Putnam Serviss; 23. јануар 1878 — 23. децембар 1907) је бивши амерички атлетичар, специјалиста за скок увис.
Био је учесник Летњих олимпијских игра 1904. у Сент Луису где се такмичио у две дисциплине: скок увис и троскок без залета. У скоку увис био је други са 1,77 метара, а у троскоку из места четврти са 9,53 метра.
Дипломирао је на Универзитету Корнел 1905. Његов отац је био писац научне фантастике, Гарет С. Сервис.


Велика свеска (Le Grand Cahier) је роман који је написала Агота Кристоф. Први пут је објављен 1986. године на француском језику под насловом Le Grand Cahier као први том Близаначке трилогије.
Роман је 1987. године награђен Европском наградом за књигу и преведен на више од двадесет језика. 2006. године уврштен је у серију Швајцарске библиотеке. За филм га је 2013. прилагодио мађарски редитељ János Szász, освојивши главну награду на Међународном фестивалу у Карловим Варима.
Други том трилогије је Доказ а трећи, Трећа лаж. У Србији је 2018. године у издању издавачке куће "Дерета" објављена књига Близаначка трилогија која у себи садржи сва три романа.
1 Резиме
Прва књига Близаначке трилогије, Велика свеска, говори о два брата близанца, Клаусу и Лукасу, који су током Другог светског рата у Мађарској остали на бризи своје баке, сурове и похлепне старице. Млади су принуђени да развијају сопствени морални систем и да науче апсолутну самоконтролу како би преживели.
„Показаћу вам како се живи!“ Прва је фраза коју близанци чују од своје баке, када их мајка оставља на чување у граду на мађарској граници, бежећи од непријатеља за време Другог светског рата. Од тада се његово учење фокусира на преживљавање: физички и ментални отпор замењују школско образовање. Њихова бака, у граду позната као „Вештица“, присиљава двојицу браће да раде напорно како би зарадили за живот. Не добијају никакву љубав или наклоност од своје баке, која их увек назива „курвиним синовима“.
У овим условима, близанци науче да преживе кроз серију физичких и менталних вежби које себи намећу с циљем да очврсну: повређују се да би постали неосетљиви на физички бол, вређају једно друго да би научили да игноришу преступе, науче да моле, да лажу, да краду, па чак и да убијају, јер „морате знати како се то ради“. На тај начин се на свој начин прилагођавају ратном друштву, док истовремено уче да се вербално и физички бране и стварају свој морални систем. Близанци напуштају заштиту детињства и постају немилосрдни младићи („Никад се не играмо“). Сва њихова животна искуства и запажања забележена су у великој свесци која постаје сажетак свих његових казивања.
Карактери и судбине дечака верна су слика бездушног света где се људи међусобно истребљују као никада пре у историји.


Марион Дедић (СР Немачка, 1976) српска је сликарка.
На ликовну сцену Србије ступила још као студент сликарства на Факултету ликовних уметности у Београду, на коме је дипломирала 2005. године у класи проф. Зорана Вуковића. Члан је УЛУС-а од 2009. године. Ствара у статусу самосталног уметника. Реализовала је већи број самосталних изложби и учествовала на бројним колективним изложбама у Србији и иностранству. Носилац је неколико признања и награда за ликовно стваралаштво.
1 Живот и каријера
Рођена је 23. маја 1976. године у СР Немачкој. На Факултету ликовних уметности у Београду дипломирала је сликарство 2005. године у класи проф. Зорана Вуковића. Члан је УЛУС-а од 2009. године.
Током 2003. и 2004. Марион Дедић је била спољни сарадник на рестаурацији и конзервацији камене фасаде Манастира Студеница, у организацији Републичког Завода за заштиту споменика културе.
Од 2014. године програмски сарадник је Центра за културу Гроцка. У оквиру ликовног програма и потреба установе при реализацији изложби: ради поставке изложби и пише ауторске текстове за каталог радова уметника који излажу у Центру за културу Гроцка.
Од 2015. ангажована је на осмишљавању и вођењу Ликовне радионице за децу и омладину „Ликовна авантура” и „Ликовно путовање”, Центра за културу Гроцка. Сарадња Марион Дедић са ЦКГ је још увек у току.
Живи и ради у Гроцкој, Београд. Своја ликовна дела ствара у статусу самосталног уметника.
2 Уметничко стваралаштво
Марион Дедић је уметница која спада међу оне који нису искључиво опредељени за једну тему, већ паралелно ради на више различитих тема, у више различитих смерова, како тематски, тако и технички непрестано истражујући вишезначењски појам тишине, којом повезује тренутно духовно стање са чистом ликовношћу, или како уметница каже за своју ликовност:
Њен ликовни језик у целини представља визуелизацију једне идеје, својеврсно емоционално чишћење које се одвија у складу и хармонији свих ликовних елемента заснованих на невидљивом контакт са посматрачем. При томе уметница вешто користи различити цртачки материјал и поступке којима настоји да омогући живим, динамичним линијама да дођу до изражаја и испуне јасно дефинисане облике у експресивном заносу.
Дела Марион Дедић су: ...заустављена у свету магичног спокоја кроз њен визуелни исказ који везују за јасно дефинисану, асоцијативну органску форму која својом топлином и тактилношћу наговештава различите емоције. То се најбоље уочава: у мотивима домаћих животиња (пас и свиња) на њеним делима, које дремају склупчане у мирној, стишаној атмосфери ослобођене сваке наративности, својом појавношћу постављају загонетне симболичне кодове за размишљања на нов, трагалачки начин. Тиме уметница кроз сигуран ликовни рукопис, и идејно заокружен концепт заправо преиспитује човеков однос према његовим пратиоцима у животу и ланцу исхране, али и према понуди актуелне уметничке сцене.
Уметница се у свом ликовном стваралаштву према речима историчара уметности Радмиле Костић
Сигуран ликовни рукопис и идејно заокружен концепт преиспитује човеков однос према пратиоцима у животу и ланцу исхране, али и према понуди актуелне уметничке сцене.
3 Ликовне радионице
2015. — Показна ликовна радионица „Стари и традиционални занати—очување и одржање”, Центар за културу Гроцка
2015. — Позоришна радионица и градионица сцене, у организацији Центра за културу Гроцка
2015. — „Ликовна авантура 2015”, Центар за културу Гроцка
2016. — „Ликовно путовање 2016”, Центар за културу Гроцка
2017. — „Ликовно путовање 2017” Центра за културу Гроцка.
2018. — „Ликовно путовање 2018”, Центар за културу Гроцка
2019. — „Ликовно путовање 2019”, Центар за културу Гроцка
2020. — „Ликовно путовање 2020”, Центар за културу Гроцка, која је још увек у току.
Радионице мурала
2016. — „Осликајмо за децу” – одељење педијатрије за болесну децу Дома здравља „Гроцка” у Гроцкој – Центар за културу Гроцка, Секретаријат за спорт и омладину
2017. — „Природа и орнаменти” – у ОШ „Илија Гарашанин”, Гроцка - подручно одељење у Заклопачи, у организацији Центра за културу Гроцка, Секретаријат за спорт и омладину
2017. — „Причамо бојама – осликајмо за децу”, Дом здравља „Гроцка” - педијатријско одељење амбуланте у Калуђерици - Центар за културу Гроцка, Секретаријат за спорт и омладину.
2018. — Mурал осликан у атријуму основне школе „Илија Гарашанин“ у Гроцкој, у оквиру европског међународног пројекта Еразмус+ „WomCom – Women’s Communication for Solidarity“ (Женска комуникација за солидарност), носилац и координатор пројекта Центар за културу Гроцка
Дани европске баштине
2015, 2016, 2017, 2018, 2019. — више година узастопно Ликовна радионица у оквиру рада установе Центра за културу Гроцка узимала је учешће у манифестацији „Дани европске баштине“, као и учешће у вишебројним дечјим ликовним конкурсима широм Србије са запаженим резултатима.
У оквиру манифестације „Дани европске баштине”, под руководсвом Марион Дедић, а у организацији Центра за културу Гроцка, ученици трећег разреда који у оквиру предмета Народна традиција обрађују тему стари занати, имали су прилике да се ближе упознају са ликовним мотивима, орнаментима и шарама одевних предмета и предмета свакодневне намене, и њиховим значењима.4 Самосталне изложбе
! Година !! Место одржавања и назив изложбе
2009.
Земун, Галерија „Икар”, У потрази за изгубљеним оптимизмом Београд, Галерија СУЛУЈ Београд Слике Панчево, Кафе Галерија, Изложба слика2011.
Смедерево, Културни Центар, Изложба слика2014.
Гроцка, Галеријски простор Центра за културу Гроцка, Говор орнамента2015.
Футог, КИЦ „Говор орнамента”
2016.
Нови Сад, Ликовни салон Културног центра Новог Сада, Изложба цртежа Београд, Центар за културу Раковица, Магична сазвежђа тишине Пирот, Галерија „Чедомир Крстић” Пирот, Изложба цртежа Земун, Уметничка галерија Стара Капетанија, Цртежи.
2017.
Горњи Милановац, Галерија Културног центра Горњег Милановца, Изложба цртежа.
Ниш, ГСЛУ Ниш, Павиљон у Тврђави, Изложба цртежа.
Велика Плана, Галерија Центра за културу „Масука”, Изложба цртежа2018.
Београд, Галерија СУЛУЈ Београд Аутопсија дисања''.
2019.* Изложба цртежа, Галерија савремене уметности, Кучево.
Изложба цртежа, Галерија градске библиотеке Атријум, Београд.
Изложба цртежа, Галерија Меандер, Апатин.
2020.* Изложба у припреми - Кућа Војновића, Галерија културног Центра Инђија
5 Одабране колективне изложбе
! Година !! Место одржавања и назив изложбе
2000.* XXIX Изложба цртежа и мале пластике студената ФЛУ, Дом омладине Београд
2001.* XXX Изложба цртежа и мале пластике студената ФЛУ, Дом омладине Београд
2009.* Нови чланови УЛУС-а, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
Јесења изложба, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
45. Златно перо, 10. међународни бијенале илустрације, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
2009.* 46. Златно перо, 11. међународни бијенале илустрације, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
2012.* Нишки цртеж Идентитети, Галерија Србија, Павиљон у тврђави, Ниш
I Београдско тријенале цртежа и мале пластике, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
2013.* 47. Златно перо, 12. међународни бијенале уметности, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
I Интернационални салон графике, Краљево
VI Интернационални бијенале пастела, Галерија савремене уметности, Nowy Sacz, Пољска
Пролећна изложба, Уметнички Павиљон Цвијета Зузорић, Београд
XI Међународна изложба Жене сликари, Центар за културу Мајданпек (похвала жирија за дигитал арт
Изложба „Занимљива геометрија” – радови ученика Школе за дизајн – Одсек текстила, Културни центар Београд.
2014.* Selection of 50 works of The 6th International Biennial Pastel Exhibition-Nowy Sacz, Poland in Centrum Kultury, Trencin, Slovakia
Selection of 50 works of The 6th International Biennial Pastel Exhibition-Nowy Sacz, Poland in Centrum Kultury, Trencin, Lviv in Ukraine
2015.* Друго Београдско тријенале цртежа и мале пластике, Уметнички павиљон Цвијета Зузорић, Београд
2016.* XIV међународна изложба Жене сликари, Центр за културу Мајданпек (добитник прве награде за цртеж)
1st International Mail-art biennial of NKU, Турска
23. Ликовни салон, Центар за културу, Масука, Велика Плана (похвала жирија за цртеж)
2017.
49. Златно перо, 14. Међународни бијенале илустрације, Галерија Прогрес, Београд
2018.* Пролећна изложба УЛУС-а, Уметнички павиљон Цвијета Зузорић, Београд
Пролећна изложба УЛУС-а, Музеј Херцеговине Требиње, Република Српска, БиХ
3. Тријеналe цртежa и малe пластикe, Уметнички павиљон Цвијета Зузорић, Београд
1. Међународно бијенале дела на папиру АРТИЈА, Галерија Мостови Балкана, Крагујевац
19. Пролећни ликовни салон, Галерија Културног центра "Масука", Велика Плана
16. Међународна изложба „Женe сликари", Културни центар Мајданпек
2. Међународни бијенале радова на папиру, Музеј Козаре Приједор у Приједору, Република Српска, БиХ
Београд - град у коме стварам, Галерија „Сингидунум“, Београд
32. Октобарски ликовни салон, Културни центар Ковин
2019.* 7. Mеђународни бијенале пастелa - Нови Сацз, Пољска.
Јесења изложба УЛУС-а, Уметнички павиљон Цвијета Зузорић, Београд
Минијатура 4, Мала галерија УЛУПУДС-а (Удружење уметника примењене уметности и уметника Србије), Београд
Пролећна изложба УЛУС-а, Уметнички павиљон Цвијета Зузорић, Београд
Београд - град у коме стварам, Мала галерија Дома Војске Србије, Београд
2020.* 15. Међународни бијенале минијатуре Горњи Милановац
Пролећна изложба УЛУС-а, Уметнички павиљон Цвијета Зузорић, Београд
21. Пролећни ликовни салон, Галерија Културног центра "Масука", Велика Плана
6 Признања
2013. — Похвале жирија за дигитал арт – XI Међународна изложба Жене сликари, Центар за културу Мајданпек;
2016. — Награде за цртеж – XIV Међународна изложба Жене сликари, Центар за културу Мајданпек;
2016. — Похвала уметничког савета за цртеж - XXIII Јесењи ликовни салон, Велика Плана.
2016. — Прва награда за цртеж - XIV међународна изложба Жене сликари, Центар за културу Мајданпек


М113 (Armoured Personnel Carrier M113) је америчко оклопно возило, чији је развој започет 50-их година, а прва серија је произведна 1960. године. До данас је произведено преко 80.000 ових возила, и још увек је у употреби у армијама широм света.
1 Развој
Развој М113 је започет од стране ФМЦ корпорације, и базиран је на оклопним транспортерима које је раније производила, оклопна возила М59 и М75.
М75 био превише гломазан, и тешко се транспортовао са и са најмодернијим авионима из тог времена. Његова ослабљена верзија М59, није имао ових проблема, међутим био је технички непоуздан, и имао је преслабу оклопну заштиту. Зато се радило на возилу које би имало позитивне особине оба модела, лаку покретљивост и малу масу као М59, и оклопну заштиту попут М75. У ту сврху је произведен прототип Т113, који је имао алуминијумски оклоп. Његова побољшана верзија T113E1, је 1960. прихваћена од стране Армије САД, под именом М113. Убрзо 1964. године у серијску производњу улази М113А1, нова верзија са дизел-мотором, и замењује раније бензинске моделе.
2 Карактеристике
М113 може бити опремљен различитим врстама наоружања. Најчешће је опремљен тешким митраљезом М2, и са бацачом граната МК 19.
Такође на М113 може бити инсталиран и велики број различитог антитенковског наоружања. Америчка војска најчешће користи M47 Драгон, или БГМ 71 ТОУВ. Могуће је и монтирање топова, различитих калибара.
Оклоп возила је тежак оно 10,5 тона, и направљен је од легуре алуминијума 5083. Дебљина оклопа износи од 12 до 32 милиметара.
Захваљујући малој тежини оклопа, М113 корити мање дизелске моторе. Стандардна америчка верзија користи шетоцилиндрични дизелски мотор 6В53 Детроит 2.
М113 има амфибијске способности, односно може да плови по води.
Максимална брзина кретања на копну износи 67.6 km/h, а на води 5.8 km/h.
Возило захтева два члана посаде, и може да прими 11 путника.
3 Употреба у ратовима
Вијетнамски рат
Јомкипурски рат
Либански грађански рат
Америчка инвазија на Панаму
Заливски рат
Рат у Авганистану
Рат у Ираку


Фонограф (од φωνή — звук и γράφω — писати) је машина за бележење и репродукцију гласа и звука преко цилиндра (ваљка). Преко уређаја су се бележиле вибрације звука у ваздуху на парафинском папиру. Пронашао га Томас Алва Едисон 1877. године.
Наследник фоноаутографа и претходник грамофона био је фонограф. Фонограф је превасходно био намењен пословној комуникацији, као машина која ће уместо стенографа, снимати и бележити изговорене речи. Репродукција звучних таласа је изузетно сложен и софистициран концепт. Први корак је “хватање” звучних таласа који се пружају кроз ваздух, затим следи њихово претварање у неку механичку форму и на крају, репродуковање забележеног звука. Едисон је створио уређај који је могао забележити и касније репродуковати тај звук. Првобитно је бележен на ролни папира да би касније, проучавајући фоноаутограф Леона Скота (Édouard-Léon Scott de Martinville), направио фонограф који је звучне „трагове” оцртавао на ваљку обложеном танком металном фолијом. Звучни снимак на цилиндру трајао је највише 2 до 4 минута. Да би се забележио звук, оператер би викао у левак по облику сличан микрофону телефона и истовремено покретао ручицу. Вибрације су се преносиле преко мембране и игле на танку металну фолију, у виду серија малих знакова. Да би се овај снимак репродукова, игла би ишла по траговима звучних шара с фолије ваљка и преносила вибрацију на мембрану.
Американац немачког порекла Емил Берлинер приступио је послу на стварању уређаја за снимање и репродуковање звука из сасвим другачије перспективе и пријавио је свој патент - грамофон. Фонограф и грамофон функционишу на потпуно различитим принципима.
1 Толстојев глас на фонографу
Толстојев глас снимљен је 1908. године док је писмо Татјани Кумизниској читао у фонограф који му је поклонио Томас Едисон. Поклањајући му примерак свог изума, Едисон је Толстоју послао и писмо следећег садржаја:
Реченица коју је Едисон изговорио у фонограф је први званични звучни запис (иако је Едуар Леон Скот де Мартенвил пре њега забележио глас) у историји и гласи:
2 Први звучни запис забележио Француз
Најстарији и први звучни запис људског гласа је француска народна песма 'Au clair de la lune' која је снимљена 9. априла 1860. године захваљујући француском проналазачу Леону Скоту. Снимак је направљен 17 година пре него што је Едисон изумео фонограф, али због комерцијализације фонографа Едисон остаје упамћен као творац првог „ухваћеног” забележеног гласа.
3 Историјски редослед настанка уређаја који бележе звук
Фоноаутограф (Едуар Леон Скот де Мартенвил, 1857)
Палеофон (није патентиран) (Шарл Кро, 1877)
Фонограф (Томас Едисон, 1877)
Графофон (Чарлс Самнер Тејнтер и Чичестер Александар Бел, 1886)
Грамофон (Емил Берлинер, 1887)


Epic Records је америчка дискографска кућа која је у власништву Сони мјузик ентертејнмента, подружнице компаније Sony Corporation of America, северноамеричке дивизије јапанског конгломерата Сони. Epic Records је основан је 1953. године и углавном је издавао џез и класичну музику. Касније је проширио музички опсег обухвативши разноврснији спектар жанрова (као што су поп, РнБ, рок и хип хоп).


Џорџ Роџер Вотерс (George Roger Waters; Грејт Букем, 6. септембар 1943) је енглески рок музичар, певач, гитариста, басиста, текстописац и композитор. Најпознатији је по томе што је у периоду од 1965. године до 1984. године био члан групе Пинк Флојд (био је главни текстописац после одласка Сида Барета) као басиста и један од главних вокала. Такође, он је био песник који је осмислио најпознатије албуме те групе као што су The Dark Side of the Moon, Wish You Were Here, Animals и The Wall, као и њихове препознатљиве симболе, као што је лутка на надувавање у облику свиње, која се појавила на већини The Wall концерата.
Вотерсово дело укључује политичке теме и изазива контроверзе због својих ставова, углавном својих погледа на Израелско-палестински сукоб. Позвао је на уклањање Израелске баријере на Западној обали и подржава покрет за бојкот, одузимање и санкције. Он је упоредио Израел са нацистичком Немачком и описао њихов третман према Палестинцима као апартхејд. Он је одбацио оптужбе за антисемитизам против њега као спој са антиционизмом.
1 Биографија
Рођен је као Џорџ Роџер Вотерс. Након погибије оца Ерика Флечера Вотерса у током битке за Анцио у Другом светском рату, када је Роџеру било пет месеци, породица (мајка Мери и брат Џон Данкан) се преселила у Кембриџ, где је Роџер одрастао са имењаком Роџером Баретом, који ће касније бити познат под именом Сид Барет.
Након завршене школе у Кембриџу, Вотерс је започео студије архитектуре на универзитету Риџент Стрит Политехник у Лондону, где је упознао Боба Клоуза, Ричарда Рајта и Ника Мејсона са којима је свирао у неколико различитих бендова до 1965. године. У то време, Вотерс је свирао соло гитару и, када се групи придружио Сид Барет као гитариста, прешао је на бас-гитару. Исте године је и законски променио име у Роџер. Након што је Боб Клоуз напустио групу, остали музичари су променили име у Пинк Флојд.
Након што је Барет напустио бенд 1968. године, Вотерс је постао доминантна фигура, мада су све до изласка албума Dark Side of the Moon 1973. године остали чланови били релативно равноправни у компоновању и писању песама. Dark Side of the Moon је први од пет албума Пинк Флојд на којима је Вотерс био једини текстописац, од којих је најкарактеристичнији The Wall, који је у потпуности био Вотерсова идеја, а последњи The Final Cut из 1983. године, једини који је Вотерс написао без учешћа других чланова бенда. Управо је The Final Cut био предмет несугласица између Вотерса и гитаристе Дејвида Гилмора, које су резултовале Вотерсовим напуштањем бенда 1984. године и привременог распада који је трајао до 1987. када су Дејвид Гилмор и Ник Мејсон поново окупили бенд без Вотерса.
Након напуштања Пинк Флојд, Вотерс је имао осредње успешну соло каријеру издавши неколико соло албума и организујући један од највећих концерата икад одржаних, у Берлину 1990. године, поводом прве годишњице рушења Берлинског зида, на коме је са екипом најпознатијих рок музичара тог времена извео албум The Wall у целости. Након 1992. године, привремено се повукао са сцене, да би се вратио 1999. године, започевши светску турнеју која је завршена тек 2002. У години 2005. је издао класичну оперу Ça Ira која му је донела врло добре критике, и придружио се осталим члановима Пинк Флојд на концерту Live 8 у Лондону. То је уједно био и последњи њихов заједнички наступ.
На концерту поводом смрти Сида Барета, 2006. године, Вотерс је наступио са својим пратећим бендом. Током 2007. и 2008. године одржао је светску турнеју на којој је у целости изводио албум Dark Side of the Moon, а тренутно (2012. година) је у току турнеја на којој изводи цео The Wall, започета 2010. године.
2 1984–садашњост: соло каријера
2.1 1984–1989: За и против аутостопирања и Radio K.A.O.S.
Године 1984, Вотерс је објавио свој први соло албум, The Pros and Cons of Hitch Hiking, који се бавио Вотерсовим осећањима о моногамији и породичном животу наспрам „зова дивљине“. Протагониста, Рег, коначно бира љубав и брак уместо промискуитета. На албуму су били гитариста Ерик Клептон, џез саксофониста Дејвид Санборн и уметничка приказ Џералда Скарфа. Курт Лодер је описао предности и недостатке аутостопирања као „чудно статичну, помало ужасну плочу“. Часопис Rolling Stone је албум оценио као „једну звезду на дну”. Годинама касније, Мајк Дегагн из AllMusic-а је похвалио њену „генијалну симболику“ и „бриљантну употребу тока свести унутар подсвесног царства“, оценивши са га четири од пет звездица.
Вотерс је обишао албум са Клептоном, новим бендом и новим материјалом; емисије су укључивале избор песама Пинк Флојда. Вотерс је дебитовао на турнеји у Стокхолму 16. јуна 1984. Турнеја је произвела слабу продају карата и неки наступи на већим местима су отказани; Вотерс је проценио да је изгубио 400.000 фунти на турнеји. У марту 1985, Вотерс је отишао у Северну Америку да би свирао на мањим локацијама са Pros and Cons Plus Some Old Pink Floyd Stuff — северноамеричка тура 1985. За и против аутостопирања је RIAA сертификовала златом.
Године 1986, Вотерс је допринео песмама и партитури за соундтраком анимираног филма When the Wind Blows, заснованог на истоименој књизи Рејмонда Бригса. Његов пратећи бенд са Паулом Караком је назван The Bleeding Heart Band. Године 1987, Вотерс је објавио Radio K.A.O.S, концептуални албум заснован на немом човеку по имену Били из осиромашеног велшког рударског града који има способност да се физички подеси на радио таласе у својој глави. Били учи да комуницира са радио диџејем и на крају да контролише светске компјутере. Љут на стање света у коме живи, симулира нуклеарни напад. Вoтерс је пратио издање са пратећом турнејом такође 1987. године.
3 Дискографија
3.1 Са Пинк Флојдом
The Piper at the Gates of Dawn (1967)
A Saucerful of Secrets (1968)
More (1969)
Zabriskie Point (1970)
Ummagumma (1969)
Atom Heart Mother (1970)
Meddle (1971)
Relics (1971)
Obscured by Clouds (1972)
The Dark Side of the Moon (1973)
Wish You Were Here (1975)
Animals (1977)
The Wall (1979)
The Final Cut (1983)
3.2 Соло албуми
Music from The Body (1970) - заједно са Роном Гизином
The Pros and Cons of Hitch Hiking (1984)
When the Wind Blows (1986) - музика из истоименог анимираног филма
Radio KAOS (1987)
The Wall Live In Berlin (1990) - дупли живи албум
Amused to Death (1992)
In the Flesh (2000) - дупли живи албум
Flickering Flame (2001) - компилација ретких снимака
To Kill a Child (2003) - макси сингл
Ça Ira (2005) - опера; дупли албум
Is This the Life We Really Want? (2017)
4 Пратећи музичари
Роџер Вотерс је познат и по томе што су најпознатији светски музичари свирали на његовим албумима или у његовом пратећем бенду. Познати примери су Ерик Клептон, Џеф Бек, Џон Керин, Дон Хенли, Стив Лукатер, Џеф Поркаро и други. На концерту у Берлину 1990. заједно са Вотерсом наступили су Ван Морисон, Брајан Адамс, Синди Лопер, Пол Карак и други.
Снови Вајт, Вотерсов дугогодишњи пратећи гитариста, свирао је другу гитару на концертима Пинк Флојда у периоду 1977—1981. године. Занимљиво је да је Вајт због конфликтних уговора са издавачком кућом учествовао као студијски музичар само на Вотерсовом албуму When The Wind Blows, иако наступа уживо са њим од средине 1980-их до данас.
5 Занимљивости
Вотерс уживо најчешће користи Фендер Precision бас-гитару, која је током година постала његов заштитни знак. Своју прву гитару овог типа купио је 1968. године, а непрекидно их користи од 1970. када му је украдена гитара типа Рикенбекер коју је до тада најчешће користио. Због Вотерсове дуге традиције коришћења овог инструмента, фирма Фендер је у своју линију производа уврстила бас-гитару која носи његово име, израђену по угледу на модел који Вотерс најчешће користи.* Вотерс има двоје деце, сина Харија (рођен 1976) и ћерку Индију (рођена 1978). Хари је џез клавијатуриста, и наступао је са оцем на европским деловима светских турнеја 2002. и 2007. године. Индија је модел и блиска је пријатељица Саре Гилмор, ћерке Дејвида Гилмора.


Атал Ι (Ἄτταλος; 269—197. п. н. е.), познат под надимком Сотер (спаситељ) био је први краљ Пергамске краљевине од 241. п. н. е. до своје смрти. Један је од значајнијих учесника Македонских ратова.
1 Биографија
Атал је био усвојени син претходног владара Еумена Ι. Оснивач је и први владар Аталидске династије која је владала Пергамом. Краљем се прогласио 238. п. н. е.
Атал је извојевао велику победу над Галаћанима, келтским племенима из Тракије која су се населила у Малој Азији где су пљачкала и пустошила малоазијске државе и полисе. Тако је стекао надимак „Сотер“ – спаситељ. Атал је био верни савезник Рима и одиграо значајну улогу и другом и трећем Македонском рату у којима се борио против Филипа V. У ратовима је Пергамској краљевини прикључио Егину и Андрос.
Умро је 197. п. н. е. од последица можданог удара кога је доживео неколико месеци раније када се обраћао беотијском ратном већу. Имао је четири сина, а наследио га је Еумен II.


Часопис National Geographic (у преводу на српски, често „Национална географија“) је званично гласило Националног географског друштва, основаног у Вашингтону, јануара 1888. године. Први број часописа је изашао у октобру исте године и био дистрибуиран само члановима. Претплата на часопис и данас се остварује кроз чланство у Друштву.
Данас се Национална географија дистрибуира и на телевизији, не само на просторима САД и Канаде него и у Европи, Азији и у Србији. Национална географија уобичајно обавештава читаоце о многобројним егзотичним дестинацијамa, као и начинима преживљавања у природи. Осим овог канала као и часописа постоји и Национална географија дивљина (Nat geo wild) која приказује разноврсни и чудесни животињски свет и доступна је на каналима на српским просторима као и куповина магазина Националне географије дивљина.
Према подацима из 1995, часопис је објављиван широм света у скоро 40 издања на локалном језику и имао је глобални тираж од најмање 6,5 милиона месечно (мање од око 12 милиона у касним 1980-им), укључујући 3,5 милиона у САД. Према подацима из 2022. године, његова Инстаграм страница има 243 милиона пратилаца, што је највише за један налог који не припада појединачној славној личности. Према подацима из 2015, часопис је освојио 25 Националних награда часописа.
1 Историја
Први број часописа National Geographic Magazine изашао је 22. септембра 1888. године, девет месеци након оснивања Друштва. У почетку је то био научни часопис који је примало 165 чланова повеље; тренутно допире до 40 милиона људи сваког месеца. Почевши од објављивања неколико слика Тибета у 1900–1901 на целој страни у јануару 1905. године, часопис је прешао од текстуалне публикације до обимног сликовног садржаја. До 1908. године више од половине страница часописа сачињавале су фотографије. Портрет на насловници из јуна 1985. године 12-годишње авганистанске девојчице Шарбат Гуле, који је снимио фотограф Стив Макери, постао је једна од најпрепознатљивијих слика часописа.National Geographic Kids, дечја верзија часописа, покренута је 1975. године под називом National Geographic World.
Крајем 1990-их, часопис је почео да објављује The Complete National Geographic, електронски компендијум сваког прошлог броја часописа. Затим је тужен због ауторских права на часопис као колективно дело у предметима Гринберг против Националне Географије и другим предметима, и привремено је повукао компилацију. Часопис је на крају победио у спору и у јулу 2009. наставио са објављивањем свих прошлих бројева до децембра 2008. Новија издања су касније додата у збирку; архива и електронско издање часописа доступни су онлајн претплатницима часописа.
У септембру 2015. године, Национално географско друштво преместило је часопис у Националне географске партнере, у којем је Твенти-фирст сенчери Фокс, инк. имао 73% контролних удела. У децембру 2017. најављен је договор да Дизни купи Твенти-фирст сенчери Фокс, укључујући учешће у Националним географским партнерима. Продаја је завршена у марту 2019. године. Издавачка јединица НГ Медија оперативно је премештена у Disney Publishing Worldwide.


Скупштина Косова (ПИС) је представничко тело, односно скупштина у систему Привремених институција самоуправе (ПИС) на Косову и Метохији. Установљена је Уставним оквиром за привремену самоуправу од 15. маја 2001. године, који је донео УНМИК. Састоји се од 120 посланика, који се бирају на непосредним изборима. Од тог броја, 10 посланичких места гарантовано је за представнике српског народа на Косову и Метохији, док је још 10 посланичких места гарантовано за представнике разних мањинских заједница. Према одредбама Уставног оквира, званичан назив овог тела гласио је само „Скупштина” (Assembly; Kuvendi), али временом се у јавности одомаћио и назив „Скупштина Косова”, који је постао колоквијалан.
1 Историја
Усвајањем Резолуције 1244 Савета безбедности Уједињених нација (1999), подручје Аутономне Покрајине Косово и Метохија стављено је под управу Привремене административне мисије Уједињених нација на Косову (УНМИК). Резолуција 1244 дефинисала је Косово као део територије Савезне Републике Југославије, која је 2003. године трансформисана у Државну заједницу Србије и Црне Горе, а чији је континуитет 2006. године наследила Република Србија.
Уредбом бр. 1 од 14. јануара 2000. године, УНМИК је успоставио Заједничку привремену административну структуру (ЗПАС), у склопу које је постојао и Прелазни савет, као саветодавно тело представничког (скупштинског) типа, састављено од 35 чланова. Уредбом бр. 9 од 15. маја 2001. године, УНМИК је прогласио доношење Уставног оквира за привремену самоуправу, чиме је постављена основа за стварање Привремених институција самоуправе (ПИС), у оквиру којих је установљена и Скупштина, као једнодомно представничко тело састављено од посланика који се бирају на непосредним изборима.
Власти СРЈ и Србије су 5. новембра 2001. године са представницима УНМИК усагласиле "Заједнички документ" (споразум Човић-Хекеруп), прихвативши доношење Уставног оквира и оснивање Привремених институција самоуправе, након чега је званични Београд позвао косовско-метохијске Србе да изађу на предстојеће изборе за први сазив Скупштине Косова, који су одржани 17. новембра 2001. године.
У периоду од 2001. до 2008. године, питање о учествовању или неучествовању у скупштинским изборима и раду скупштинских сазива било је једно од најзначајнијих питања за политичке представнике косовско-метохијских Срба.
Одлуком УНМИК-а од 4. октобра 2007. године донета је Уредба о изменама и допунама Уставног оквира за привремену самоуправу, која се односила на прецизирање права мањинских заједица у Скупштини Косова.
На ванредној седници Скупштине Косова, која је одржана 17. фебруара 2008. године, посланици албанске народности су усвојили Декларацију о независности Косова, прогласивши стварање Републике Косово, као самосталне државе, чиме је извршен чин једностраног проглашења независности, што је било у суротности са Уставом Србије и Резолуцијом Савета безбедности УН 1244, а такође је било у раскораку и са Уставним оквиром који је регулисао делокруг надлежности Привремених институција самоуправе (ПИС).
На седници одржаној 18. фебруара 2008. године, Савет безбедности Уједињених нација, генерални секретар УН Бан Кимун је известио Савет да је проглашење независности извршила Скупштина у систему Привремених институцја самоуправе (енг. "the Assembly of Kosovo’s Provisional Institutions of Self-Government held a session during which it adopted a declaration of independence"), а председник Републике Србије Борис Тадић је на истој седници затражио да УНМИК због поменутог чина распусти Скупштину Косова.
Пошто до распуштања није дошло, албански политички прваци су приступили доношењу Устава Републике Косово, који је усвојен у Скупштини Косова и проглашен 15. јуна 2008. године, чиме је албанска страна престала да примењује првобитни Уставни оквир из 2001. године, а дотадашња Скупштина Косова трансформисана је у Скупштину Републике Косово.
У периоду од 2001. до 2008. године, председници Скупштине Косова били су:
Неџат Даци (2001-2006)
Коља Бериша (2006-2007)
Јакуп Краснићи (2007-2008)
2 Избори
На основу Уставног оквира из 2001. године одржана су три изборна циклуса за Скупштину у систему привремених институција самоуправе:
Избори за Скупштину Косова (ПИС) 2001.
Избори за Скупштину Косова (ПИС) 2004.
Избори за Скупштину Косова (ПИС) 2007.


TOI-700d је новооткривена планета која је веома слична планети Земљи. TOI-700d има величину скоро као и планета Земља, вероватно стеновита, орбитира унутар насељиве зоне црвеног патуљка ТОI-700, најудаљеније планете унутар система. Налази се отприлике 101,4 светлосних година удаљено од Земље, у сазвежђу Дорадо. Ова егзопланета је прва егзопланета која има величину као Земља и налази се у насељивој зони откривеној од стране Transiting Exoplanet Survey Satellite (TESS). TOI-700d oрбитира око своје звезде на удаљености од 24.400.000 км од звезде домаћина са периодом орбите од отприлике 37,4 дана. Ова планета је откривена почетком јануара 2020. године од стране Transiting Exoplanet Survey Satellite (TESS)
1 Маса, полупречник и температура
TOI-700d има величну скоро као планета Земља, егзопланета која има полупречник и масу сличну Земљи. Процењена маса је око 1,69 пута већа од Земље и полупречник око 1,19 пута већи од Земљиног. Ако има атмосферу сличну земљиној, онда је просечна температура -4,3 °C. Постоји мала шанса за ефекат стаклене баште.
2 Звезда домаћин
TOI-700 је црвени патуљак спектралне класе М који има око 40% масе, око 40% полупречника и веома отприлике 50% температуре Сунца. Звезда је светла са ниским нивоом звездане активности. У 11 сектора посматраних са ТЕSS, звезда не показује ни једну белу светлост. Ниска брзина ротације је такође показатељ ниске активности звезда.
3 Орбита
TOI-700d орбитира око своје звезде домаћина на сваких 37,4 дана.
4 Предложена насељивост
TOI-700d кружи у насељивој зони своје звезде домаћина TOI-700. Очекује се да ће притисак соларног ветра и интензитет међупланетарног магнетног поља бити слични Земљином, стога је вероватно задржавање планетарне атмосфере.


У грчкој митологији, Амазономахија (превод на енглески: „Амазонска битка“) је била једна од разних митских битака између старих Грка и Амазонки, нације само женских ратница. Многи од приказаних митова били су митови о Херакловом деветом послу, који је био преузимање појаса Хиполите, краљице Амазонки; и Тезејеве отмице Хиполите (или Антиопе), за коју је тврдио да је његова жена, што је изазвало Атички рат. Још једна позната приказана сцена је сцена Ахилејеве победничке битке против Пентезилеје током Тројанског рата.
Тема је била популарна у античкој грчкој и римској уметности.
1 Симболика амазономахије
Амазономахија представља грчки идеал цивилизације. Амазонке су приказане као дивља и варварска раса, док су Грци приказани као цивилизована раса људског напретка. Према мишљењу Бруна Снела о амазономахији:За Грке су титаномахија и битка против дивова остали симболи победе коју је њихов свет извојевао над чудним универзумом; заједно са биткама против Амазонки и Кентаура, они настављају да сигнализирају грчко освајање свега варварског, свих монструозности и грубости.
Амазономахија се такође сматра успоном феминизма у грчкој култури. У Паду''''Троје Квинта из Смирне, Пентезилеја, амазонска краљица, која се придружила Тројанцима током Тројанског рата, цитирана је у Троји, рекавши:Нисмо по снази инфериорније од мушкараца; исте су наше очи, наши удови су исти; једно је заједничко светло које видимо, један је ваздух који удишемо; нити се разликује храна коју једемо. Шта нам је онда ускратило небо што је мушкарцу даровало? Према Јосине Блок, амазономахија пружа два различита контекста у дефинисању грчког хероја. Или су Амазонке једна од катастрофа од којих јунак ослобађа земљу после победе над чудовиштем; или су израз основног Атисовог мотива, у којем се јунак клони људске сексуалности у браку и размножавању.
У 5. веку, Ахеменидско царство Персије започело је серију инвазија на Стару Грчку. Због тога, неки научници верују да су у већини грчке уметности 5. века Персијанци приказани алегоријски, кроз лик кентаура и Амазонки.
2 У уметности
Ратовање је било веома популарна тема у античкој грчкој уметности, представљено у великим скулптуралним сценама на храмовима, али и безбројним грчким вазама. Измишљене и митске битке су биле омиљене као теме у односу на многе доступне историјске битке. Заједно са сценама из Хомера и Гигантомахије, битке између дивова и олимпијских богова, амазономахија је била популаран избор.
Касније, у римској уметности, постоје многи прикази на бочним странама каснијих римских саркофага, када је постала мода да се приказују сложени рељефи сцена битке. Приказане су и сцене на мозаицима. Проток средњовековних приказа повећао се у ренесанси, а посебно у периоду барока.
2.1 Западне метопе Партенона
Каламису, грчком вајару, приписује се дизајн западних метопа Партенона, храма на атинском Акропољу посвећеног грчкој богињи Атини. Западне метопе Партенона приказују битку између Грка и Амазонки. Упркос оштећеном стању, научници се углавном слажу да сцена представља инвазију Амазонки на Атику.
2.2 Штит Атине Партенос
Штит Атине Партенос, који је извајао Фидија, приказује палу Амазонку. Атина Партенос је била масивна хриселефантинска скулптура Атине, главна култна фигура унутар Партенона у Атини, која је сада изгубљена, иако је позната из описа и малих древних копија.
2.3 Фриз из Басе у Аполоновом храму
Фриз у Аполоновом храму у Баси садржи бројне плоче које приказују тројанску амазономахију и Хераклеанску амазономахију. Тројанска амазономахија простире се на три блока, приказујући коначну смрт Пентезилеје од Ахилове руке. Хераклијска амазономахија простире се на осам блокова и представља борбу Херакла да преузме појас амазонске краљице Хиполите.
2.4 Фриз амазономахије из Маузолеја у Халикарнасу
Неколико делова фриза амазономахије из Маузолеја у Халикарнасу сада се налази у Британском музеју. Један део приказује Херакла како хвата Амазонку за косу, док на упечатљив начин држи тољагу иза главе. Верује се да је ова Амазонка амазонска краљица Хиполита. Иза Херакла је сцена грчког ратника који се сукобљава штитовима са амазонском ратницом. На другој плочи приказана је Амазонка који јуриша на Грка, који се брани подигнутим штитом. Верује се да је овај Грк Тезеј, који се придружио Хераклу током његових напора.
2.5 Остало
Микон је насликао аАмазономахију на Стоа Поикиле атинске Агоре, која је сада изгубљена. Фидија је приказао амазономахију на подножју хриселефантинске статуе Зевса у Олимпији.
Археолози су 2018. открили рељефно украшене нараменице направљене од бронзе које су биле део оклопа грчког ратника на келтском жртвеном месту у близини села Слатина на Бебрави у Словачкој. Заменик директора Словачког археолошког института рекао је да је то најстарија оригинална грчка уметничка реликвија на подручју Словачке. Истраживачи су анализирали делове и утврдили да су некада били део рељефа који је приказивао амазономахију.
3 Галерија
4 Додатна литература
Weitzmann, Kurt, ed., '''', no. 200, 1979, Metropolitan Museum of Art, New York. ; full text available online from The Metropolitan Museum of Art Libraries


Laesus ab igne puer timet illum postea semper лат. (изговор: лезус аб игне пуер тимет илум постеа семпер). Дијете које се опече послије се увијек боји ватре. (Овидије)
1 Поријекло изреке
Ову изреку је изрекао један од тројице највећих пјесника августовског доба у Риму, Овидије.
2 Изрека у српском језику
У српском језику, исти смисао има изрека: „Жежен кашу хлади.“
У српском језику се још каже: „Кога су змије уједале и гуштера се боји“
3 Тумачење
На сопственом искуству се најбоље учи, само што је школа скупа.


Ardua prima via est лат. (изговор: ардуа прима вија ест). Тежак је први пут. (Овидије)
1 Поријекло изреке
Изрекао велики римски пјесник Овидије у смјени старе и нове ере.
2 Изрека у српском језику
У српском језику се каже: „Сваки почетак је тежак“
3 Тумачење
Најтеже је почети. Касније иде лакше.


Карло III Прости (Carolus Simplex, Charles III le Simple; 879 — 929) био је француски краљ (898—922) из династије Каролинга. Био је и краљ Лотарингије од 911. до 922. године.
Син је краља Луја II, а рођен је након смрти оца. Два пута је спречен да наследи круну. Први пут 884. након смрти Карломана Француског. Други пут 887, када је абдицирао Карло Дебели. Уместо њега гроф Одо Париски је постао краљ Француске. Након смрти Оде Париског 898. Карло Прости постаје краљ Француске.
0.1 Нормандију је уступио Норманима
Краљевство Карла Простог било је слично данашњој Француској, са изузетком Нормандије. Нормандију је уступио Норманима, да би спречио даље викиншке упаде и пљачкања по Француској. Групи Нормана под вођством Ролона дозволио је 911. да се населе у Нормандији. Идеја је била да они постану заштита од будућих викиншких инвазија. То се показало као добра идеја. Нормани су преузели локалну културу и од тада више није било викиншких напада на Француску. Те области су Норманима додељене касније 944. као трајан посед.
0.2 Свргнут 922.
Део племства се побунио 922. и поставили су Одовог брата, Робера I Француског за краља. У бици код Суасона краљ Роберт I је убијен, али Карло Прости је ипак изгубио ту битку. После битке Рудолф Бургундијски постаје краљ, а Карло Прости је утамничен.
Умро је 7. октобра 929. у затвору. Његов син ће постати 936. краљ Луј IV.


Савремени француски обавештајни и контраобавештајни систем се састоји од споја јединица формираних још у време Наполеона Првог и организације основане од стране генерала Шарла де Гола, вође владе Слободне Француске за време Другог светског рата. Од 1946. до 1981. године, главна француска обавештајна служба је била SDECE. Током 1981. године, SDECE је реорганизован у GDCE (Генерални директорат спољне безбедности). Иако је агенција променила своју структуру, задржала је првобитне функције: обавештајна делатност на територији других земаља, контрашпијунажа изван Француске, тајне интервенције у политику страних земаља.
Француски обавештајни систем састоји се од војних и цивилних агенција које одговарају извршној власти (извршном огранку или представништву). Цивилни обавештајни систем је усмерен ка контраобавештајном раду и националној безбедности. Ово захтева не само знатну националну обавештајну и безбедносну структуру, већ и испомоћ и сарадњу покрајинских безбедносних агенција за спровођење закона. У спољнообавештајном раду примат има војска. Ова подела моћи да је војним и цивилним агенцијама сопствену de facto надлежност у сфери обавештајног рада.
Последњих година, француске обавештајне и безбедносне силе суочавају се са повећањем броја терористичких претњи, углавном од стране северноафричких исламских милитантних група. После напада на САД 11. септембра 2001. године, Француска се придружила интернационалној обавештајној коалицији чији је циљ проналажење и распарчавање (растављање, онеспособљавање) терористичких организација и њихових оперативних јединица(ћелија).
1 Настанак и историјски развој
Француска своју моћ и положај у Европи и свету стиче у периоду шестог и седмог века, на темељима државног јединства и започетих колонијалних освајања. Тај период се узима за почетак развоја обавештајних активности али је у периоду владавине Луја IX (1214-1270) дошло до видљивих помака у организацији полицијских и обавештајних установа и послова.
Доношење првог закона о регулацији полицијских послова, средином XV века, Луј XI (1461-1483) значајно је допринео даљем развоју обавештајних активности са већим освртом на дипломатију. Сматра се идејним творцем француске обавештајне службе као посебног државног органа. Поред тога сматра се и зачетником контрашпијунаже. Такозвани „Црни кабинет“, основао је управо он, са идејом да та установа заједно са краљевском поштом спроводи цензуру писама. Луј XI је показивао велико неповерење спрам страних изасланицима, етикетирајући их као „привилеговане шпијуне“. И сам је користио тај метод поседовања шпијуна, „верног пријатеља“ у противничком простору.
У Француској политици значајни допринос и утицај имао је кардинал Ришеље (1585—1642), који је као основно средство у борби против непријатељске државе сматрао подривање изнутра, наравно дејствовањем шпијуна. Због успешности његове тактике са правом се сматра оснивачем француске војно-политичке обавештајне службе, коју је користио као оруђе владе.
Даље унапређење обавештајних активности одвија се за време владавине Луја XIV (1638-1715), који формира прву модерну политичку полицију, тзв. „Биро безбедности“. Која је наставила да дејствује и на провинцијском нивоу у циљу тајне контроле грађана. Сам процес коначног конституисања специјализоване службе ангажоване за полове државне безбедности у Француској завршен је 1795. године, доношењем прописа о одговорности полиције за унутрашњу безбедност државе. Са тим реформама, служба безбедности бива концентрисана у Бироу за тајну службу Министарства рата.
Период владавине Наполеона Бонапарте (1769—1821) значајан је за развој обавештајних активности како на унутрашњем плану, формирањем Министарства опште полиције, тако и на спољном плану, оснивањем „Обавештајног бироа“ у Бечу. У тријумфима француске војске значајан допринос имала је управо Наполеонова војнообавештајна служба, „Тајни биро“, методи изнуђивања информација од заробљеника и врбовање агената за даљи рад и сарадњу.
Република Француска је из Првог светског рада изашла са очуваном структуром обавештајних служби, што је створило осећање да ништа не треба мењати и да се делатност служби усмери на обезбеђење интереса у новоствореним државама и праћење живота у колонијама под називом, Обавештајна служба Министарства колонија. Организационе и методолошке иновације су изостале.
2 Француска безбедносна политика после 1990-их
Француска безбедносна политика је у периоду од 1970. до 1980. године, била дубоко изложена утицају идеја и политике Шарл де Гола које су биле превасходно усмерене на постизање националне сигурности и одбране Републике Француске, уз поседовање независности у доношењу одлука и подређености Сједињеним Америчким Државама, и поновно придобијање значаја који је Француска поседовала у својој историји. Тај прототип његових ставова и идеја одржаван је од стране свих његових следбеника.
Од деведесетих година 20. века, Француска је започела низ промена у структури и организацији сопствених снага. Структура војне команде је редизајнирана са циљем да олакша примену силе укључујући и интервенције на територијама других држава. Већина расположивих снага које је Република Француска поседовала брзо се трансформисала, тако да су је чинили професионални војници или регрути који су пристајали да се боре преко мора. Такође, тадашњи нуклеарни приоритети Француске су умногоме смањили количину новчаних средстава за конвенционалне војне програме. При том иако се наглашавала потреба за смањењем удела трошкова за нуклеарне капацитете у Француском војном буџету, све је остало у теорији али не и спроведено у пракси.
Када се сагледају све промене у Француској војсци, нигде те промене нису биле знатно корените и веће, као у жељи Париза за већом војном и политичком аутономије у области војне обавештајни службе и комуникације. Што само потврђује констатацију Француског владиног званичника да „Обавештајна служба треба да буде апсолутни приоритет”.
3 Организација обавештајно-безбедносног система
Од свих европских држава Република Француска једна је од оних које имају највише искуства у обавештајном и контраобавештајном супротстављању савременим безбедносним претњама (тероризму, организованом криминалу, итд). На то указује савремен и веома моћан обавештајно-безбедносни систем, који има дугу традицију развоја.
Основу његовог деловања представља политичко-правни систем Француске, који је својеврсна комбинација председничког и парламентарног система. На челу државе је председник, који има и одређене прерогативе извршне власти, уз постојање парламентарног учешћа.
На челу обавештајно-безбедносног система Републике Француске налази се мноштво саветодавних, координационих и надзорних тела и комитета. Дуги низ година најзначајније тело био је Међуресорски комитет за обавештајно-безбедносне послове (Comité Interministériel du Renseignement – CIR) основан 1959. године. На основу Уредбе из 1989. године CIR је био задужен за утврђивање националних смерница за деловање француског обавештајно-безбедносног система и координацију рада и сарадње свих чланица обавештајно-безбедносног система. CIR се састајао најмање једном годишње, њиме је председавао премијер, а чланови су били министри иностраних и унутрашњих послова, националне одбране, економије, финансије и буџете, индустрије, истраживања и телекомуникација, и директор Генералне дирекције за спољну безбедност (DGSE). Поред премијера, посебна овлашћења у погледу рада CIR имао је и секретар одбране.
CIR je 2010. године прерастао у Национални обавештајни савет(Conseil National du Renseignement – CNR) на основу Декрета из 2009. године, који је преузео целокупну надлежност CIR. Као и у време рада CIR, новом Савету (CNR) по аутоматизму је подређен Генерални секретаријат за одбрану и националну безбедност (Secrétariat Général de la Défense et de la Sécurité Nationale – SGDSN), који је Декретом из 2009. године и Законом о војном планирању 2009–2014. године наследио Генерални секретаријат за националну одбрану (Secretariat General de la Defense Nationale – SGDN).
3.1 Генерални секретаријат за одбрану и националну безбедност (SGDSN)
SGDSN је орган састављен од професионалаца и функционера свих обавештајно-безбедносних установа, који свакодневно обављају функције координације и усмеравања рада свих субјеката обавештајно-безбедносног система.
Унутар SGDSN делују:
Дирекција за општу управу (Service del’administration générale)
Дирекција за међународне и стратешке послове и технологије (direction des affaires internationales, stratégiques et technologiques), унутар које делују:
поддирекција за међународне послове (sous-direction Affaires internationales),
поддирекција за контрапролиферацију, науку и технологију (sous-direction Non-Prolifération, sciences et technologies), и
поддирекција за за извоз војне опреме (sous-direction Exportations des matériels de guerre).
Дирекција се бави стратешким пословима у међународним оквирима и израдом извештаја о дешавањима у иностранству од значаја за националну безбедност Француске;
Дирекција за заштиту државе и безбедности (direction de la protection et de la sécurité de l’Etat), задуженa за анализу претњи по националну безбедност Француске, израду стручних студија, и предлагање праваца активности обавештајно-безбедносног и целокупног система безбедности Француске, ради отклањања претњи безбедности за дужи период у оквиру које делују. У оквиру Дирекције делују:
поддирекција за прогнозирање и планирање безбедносне политике (sous-direction Prospective et planificationde sécurité),
поддирекција за заштиту тајни (sous-direction Protection du secret),
Међуресорна група за безбедност ваздухоплова (mission interministérielle de sûreté aérienne),
Група за истраживања и безбедност технологије (mission Recherche et technologies de sécurité), задужена за израду планова и контролу извоза осетљиве технологије и војне опреме,
Канцеларија тајних докумената SGDSN (bureau des documents classifiés du SGDSN).
У Француској делује и више специјализованих савета и комитета задужених за националну безбедност, обавештајно-безбедносни систем, тиме и борбу против тероризма и других претњи безбедности. У последњој деценији 20. века најзначајније тело био је Савет за унутрашњу безбедност (Conseil de Sécurité Intérieur – CSI), основан 1997. године, којим је председавао премијер Француске, а стални чланови CSI су били министри унутрашњих послова, правде, одбране, спољних послова и финансија. У складу са Уредбом од 15. маја 2002, CSI је постао одговоран за дефинисање политике у области унутрашње безбедности, стални надзор њене реализације, утврђене стратегије безбедности, и утврђивање стратегије борбе против тероризма, дефинисање начина сарадње и деловања антитерористичке заједнице у Француској. Крајем 2009. године, CSI је трансформисан у Савет за одбрану и националну безбедност (Conseil de défense et de sécurité nationale – CDSN), који има главну усмеравајућу, координирајућу и руководећу функцију над целокупним обавештајно-безбедносним системом Француске, а њиме председава председник Француске. Ова трансформација је последица настојања председника Николе Саркозија да отпочне са новом реформом обавештајно-безбедносног система која ће се темељити пре свега на искуствима обавештајне заједнице САД. Такође, уведена је и функција „националног обавештајног координатора“ (coordоnnateur national du renseignement), а чија је дужност да усмерава и координира рад свих чланица француског обавештајно-безбедносног система и помаже им у остваривању међусобне сарадње.
За разлику од других западних земаља, у Француској не постоји развијен систем парламентарне контроле и надзора рада обавештајно-безбедносних установа, иако су чињени покушаји у том смеру. Коначно, с обзиром на то да је једна од најугледнијих чланица ЕУ, Француска има обавезу и активне сарадње у области борбе против тероризма на европском нивоу. Зато она сарађује са државама чланицама ЕУ у свим антитерористичким телима ЕУ, од ТРЕВИ групе (Terrorism, Radicalism, Extremism, and International Violence group), све до Клуба Берн и његових антитерористичких група (Groupe anti-terroriste – GAT) које су основане након напада 11. септембра. После терористичких бомбашких напада у Мадриду 2004. године, Француска сарађује у овој области и са Здруженим ситуационим центром ЕУ за борбу против тероризма (European Joint Situation Centre – SitCen) под надлежношћу Генералног секретара Савета ЕУ и Високог представника за заједничку спољну и безбедносну политику (haut représentant pour la politique étrangère et de sécurité commune – CFSP).
Обавештајно-безбедносне установе у Француској делују у два министарства.
Унутар Министарства националне одбране делују:
Генерална дирекција за спољну безбедност (Direction Générale de la Sécurité Extérieure – DGSE);
Дирекција за обавештајне послове (Direction du Renseignement Millitaire – DRM);
Дирекција за заштиту и безбедност одбране (Direction de la Protection et de la Sécurité de la Défence – DPSD);
Бригада за обавештајно и електронско ратовање (Brigade de Renseignement et de Guerre Electronic – BRGE);
Централна служба за безбедност информационих система (Service Central de la Sécurité des Systemes d’Informations – SCSSI);
Међуминистарска служба за обезбеђење информационих система (DISSI).
У оквиру Министарства унутрашњих послова делује Национална полиција (Police nationale), одговорна директно Влади, а преко свог генералног директора министру унутрашњих послова. Национална полиција, односно Генерална дирекција Националне полиције (Direction Générale de la Police nationale – DGPN), састоји се из следећих дирекција:
Дирекција националне полиције за администрацију (Direction de l’administration de la police nationale – DAPN);
Дирекција националне полиције за оспособљавање (Direction de la formation de police nationale – DFPN);
Централна дирекција судске полиције (Direction centrale de la police judiciaire – DCPJ);
Централна дирекција јавне безбедности (Direction centrale de la sécurité publique – DCSP)
Централна дирекција за унутрашње обавештавање (Direction centrale du renseignement intérieur – DCRI), настала спајањем Дирекције за надзор територије (DST) и Централне дирекције за општа обавештења (DCRG);
Централна дирекција граничне полиције (Direction centrale de la police aux frontires – DCPAF);
Генерална инспекција националне полиције (Inspection générale de la police nationale – IPGN);
Централна дирекција за националну безбедност друштва (Direction centrale des compagnies républicaines de sécurité – DCCRS);
Техничка полицијска служба за међународну сарадњу (Service de coopération technique internationale de police – SCTIP);
Служба за заштиту значајних лица (Service de protection des hautes personnalités – SPHP);
Префектура полиције (The Préfecture de Police), надлежна за град Париз.
У Француској делују и друге службе значајне за безбедност и обавештајни рад. При Министарству спољних послова делује Центар за анализе и прогнозе и Национална комисија за безбедност информационих система (Commission nationale de contrôle des interceptions de sécurité – CNCIS). Обавештајно-безбедносном систему припадају и Национална жандармерија (la Gendarmerie Nationale), падобранске јединице задужене за дубинска извиђања, „54. ескадрила за ваздушно осматрање“ (54 éme Escadron do Renseignement Air), Легија странаца, итд.
На плану супротстављања унутрашњем и међународном тероризму делују и следећа тела која обједињавају обавештајна сазнања везана за борбу против тероризма:
Јединица за координацију антитерористичких активности (Unité de Coordination de lutte antiterroriste – UCLAT);
Међуминистарски комитет за борбу против тероризма (Comité Interministériel de Liaison Anti-Terroriste – CILAT);
Национални комитет за безбедност на нивоу Владе.
UCLAT је основана Министарским декретом 1984. године и делује унутар Канцеларије генералног директора Националне полиције. Одговорна је за координацију, олакшавање и усмеравање свих служби у борби против тероризма.
Руководиоца и чланове UCLAT бира министар унутрашњих послова међу службеницима Министарства или другим државним службеницима који су стављени на располагање UCLAT. UCLAT врши и свакодневне анализе и синтезе података о тероризму сарађујући са канцеларијом премијера, врши централизовану управу и дистрибуцију обавештајних информација везаних за тероризам које добија од DGSE, DCRI, Жандармерије и других служби безбедности и усмерава их према министарствима унутрашњих послова, одбране, економије, финансија и индустрије, тужилаштву и судским органима. Специфична сарадња је успостављена и са специјалном антитерористичком јединицом RAID (извиђање/Resherche, подршка/Assistance, интервенција/Intervention, преговарање/ Dissuasion).
3.2 Генерална дирекција за спољну безбедност (DGSE)
Генерална дирекција за спољну безбедност (франц. Direction Générale de la SécuritéExtérieure – DGSE);представља политичку и научно-технолошку обавештајну и контраобавештајну службу која формално делује у оквиру ресора националне одбране. Њени основни задаци су: прикупљање података из свих сфера друштвеног живота неке стране земље ради предвиђања развоја ситуације која би могла угрозити војне, политичке, привредне и друге интересе Француске; прикупљање података из области науке, технологије и информатике с циљем да се повећа укупан фонд француских знања из ових области; и откривање планова и позиција страних обавештајних служби ради спречавања њихове делатности и акција усмерених према Француској или у Француској.
У оквиру DGSE делује посебна Дирекција за стратегију која тесно сарађује са Министарством иностраних послова и разматра документе о доктрини и генералној оријентацији, процењује могућност превладавања одређених политичких опција на дужи рок и томе слично.
Поред ње, у Централи DGSE делују: Дирекција за истраживање; Дирекција за контрашпијунажу; Дирекција за проучавање и документацију; Дирекција за акције; Служба техничког материјала; Финансијска и кадровска служба; Дипломатски саветник; Саветник за психологију.
3.3 Дирекција за обавештајне послове (DRM)
Дирекција за обавештајне послове (франц. Direction du Renseignement Millitaire – DRM) представља обавештајну службу створену 1992. године ради отклањања слабости у обавештајном раду војне природе које су уочене током Заливског рата.
У оснивачком акту, као делокруг рада, наводи се планирање, координација, прикупљање и коришћење података само војне природе. У међувремену је почела да се бави и прикупљањем свих обавештајних података од војног значаја, укључујући стратешки и политички обавештајни рад за који је првенствено надлежан DGSE.
Ова служба је апсорбовала дотадашњу делатност службе CERM – Центра за експлоатацију обавештајних података, чији је задатак био аналитичка обрада података, издрада обавештајних материјала и њихова дистрибуција јединицама, штабовима и командама, као и планирање и усмеравање осталих видова обавештајне активности. Служба DRM је организована на сличним принципима као и CERM. Већину података добија анализом сателитских и других електромагнетских снимака, и у томе се максимално ослања на BRGE. Директно је потчињена Министарству националне одбране.
3.4 Дирекција за заштиту и безбедност одбране (DPSD)
Дирекција за заштиту и безбедност одбране (франц. Direction de la Protection et de la Sécurité de la Défence – DPSD)формирана је после 2. светског рата као контраобавештајна служба за заштиту установа, команди и јединица оружаних снага Француске, а уобичајена скраћеница за њу је SM (од Securite Militaire – Војна безбедност).
Редефиниција надлежности ове службе извршена је Декретом од 1979. године. Данас представља специјализовану службу безбедности француске армије чији је основни задатак контраобавештајна заштита француске армије и привредних институција које претежно раде за потребе војске. Нема извршна овлашћења и по томе је атипична (неоперативна) политичка полиција, односно служба безбедности. DPSD организационо и функционално припада Генералштабу, али је директно везана за Министарство одбране.
DPSD је организована у 4 одељења: 1. Одељење за истраживање и експлоатацију; 2. Одељење за индустрију; 3. Одељење које обавља административне и организационе послове; 4. Одељење које се бави анализирањем рада и израдом докумената корисницима.
3.5 Централна дирекција за унутрашње обавештавање (DCRI)
Као једна од носећих дирекција у оквиру Министарства унутрашњих послова делује Централна дирекција за унутрашње обавештавање (франц. Direction centrale du renseignement intérieur), која је настала спајањем Дирекције за надзор територије (DST) и Централне дирекције за општа обавештења (DCRG).
Дирекција за надзор територије ( Direction de la Surveillance de Territoire – DST) је контраобавештајна служба која је била основана још 1899. године, али је фактички радила само од 1939. до 1942. године, када је расформирана. Њен рад је обновљен након коначног ослобођења Француске од немачке окупације 1945. године. DST има за основни задатак спречавање и сузбијање продора страних обавештајних служби, супротстављање тероризму и решавање других безбедносних проблема унутар државних граница Француске. На плану спречавања и сузбијања тероризма, она истражује податке везане за тероризам међународног значаја и то када се ради о активностима терористичких група базираних у иностранству.
Дирекција за општа обавештења (Direction des Renseignements Generaux - RG) основана је 1949. године трансформацијом Службе за општа обавештавања. RG је била ресорска обавештајна служба која је деловала у оквиру Министарства унутрашњих послова на плану прикупљања и централизације безбедносних информација. За разлику од DST-а и судске полиције, она није имала извршних овлашћења. Била је ангажована на реализацији остваривања ширег полицијског надзора и прикупљања података, која даље служе као основа за активност других специјализованих полицијских установа у Француској.
DCRI је строго централизована територијална служба безбедности, с тим што ради реализације својих контраобавештајних активности и послова има право да делује офанзивно према другим државама.
У делокруг рада, улазе следећи послови:
праћење, тајна контрола и спречавање свих видова тајне активности усмерене против Француске из иностранства;
надзор над радом политичких удружења и организација у Француској и изван ње;
обезбеђење нуклеарних тајни Француске;
заштита од економско-индустријске шпијунаже;
контрола дневне штампе и других публикација;
увид у активности емиграната са екстремним ставовима и понашањем;
прикупљање дневних информација из штампе и полицијских извештаја на основу којих израђује прегледе у циљу обавештавања Владе;
присуствовање заседањима скупштина области и округа, као и скуповима политичких удружења и организација;
вршење надзора над сумњивим групама, организацијама и појединцима (студентске и синдикалне организације, мировни покрети, организације и клубови емиграната итд.);
контрола граничних прелаза у сарадњи са ваздушном и граничном полицијом;
-откривање и праћење појединачних и групних потенцијално опасних манифестација класичног криминалитета (насиље, промет наркотика...);
сарадња са DRM, DPSD и DGSE.
4 Стратегија борбе против тероризма
Француска стратегија борбе против тероризма заснована је на принципима прагматичног одговора на различите терористичке акте, односно на превентивном деловању свих субјеката система националне безбедности, како би се сви терористички ентитети ставили под сталну контролу и притисак.
Као одговор на претње међународног тероризма, Француска је дефинисала и усвојила превентивни приступ у борби против тероризма, који се одликује и офанзивним обавештајним радом, посебно кроз примену агентурног и техничког метода од стране француских обавештајно-безбедносних установа, као и обавештајне сарадње; строге кривично-правне мере ради откривања и уништавања терористичких мрежа у њиховом формирању; и ликвидације осумњичених за тероризам или оптужених за распиривање екстремизма и регрутовање нових чланова терористичких организација.
Када је глобална борба против исламистичког тероризма постала међународни приоритет након напада на САД 11. септембра 2001, у Француској је био на снази најразвијенији модел борбе против унутрашњег и међународног тероризма у Европи, дефинисан већ више деценија. Модел обухвата чврст правни и политички оквир антитерористичких операција, строге законске одредбе о кажњавању терористичких активности, специјализоване иследне и кривично-правне мере, појачан обавештајни рад, успостављање посебног система иснародних терористичких група у Алжиру 80-их година, као и напад Ал Каиде 11. септембра 2001. године у САД и Лондону и Мадриду 2004. године ради унапређења мера за превенцију тероризма.
Република Француска се суочавала са терористичким нападима током рата у Алжиру педесетих година 20. века као и Палестинским терористичким групама седамдесетих. Такође као активне се појављују и домаће радикалне левичарске и сепаратистичке групе из Баскије и Корзике. Што се тиче догађаја скоријег датума, исламски екстремитети су спровели два таласа терористички напада на препуним местима као што су метро и маркет. Због свих тих дешавања, Република Француска је извршила реконструкцију свог правосудног система, како би се на што ефикаснији начин изборила са терористичким претњама са којима се суочавала.
Након бомбашких напада средином осамдесетих година двадесетог века, успоставила је систем специјализованих истражних судија, у том периоду предвођених од стране Алаин Марсуда, а потом и Јеан Лоис Бругаире, који су користећи широк спектар овлашћења настојали дс реше проблеме у земљи изазване од стране терориста. Дванаест истражних судија поседује могућност да наложи прислушкивање, издају налоге и судске позиве, такође у сваком тренутку могу затражити помоћ полиције и обавештајних служби, нареде притвор у трајању од шест дана без подигнуте оптужнице као и могућност затварања у трајању од неколико година током истраге. Настоје да воде истраге непристрасно како би утврдили да ли је злочин почиње. Када пронађу доказе о криминалним активностима, они предмет предају Француском правосуђу, да судија донесе коначну одлуку. Судије тесно сарађују са обавештајним службама. Радећи на случајевима у области тероризма дужи временски период, развијају снажне односе унутар обавештајних агенција и придобију поверење кључних обавештајних службеника. Узећи у обзир чињеницу да друге земље често додељују случајеве за решавање људима ван обавештајне службе, док службеници исте немају могућност да развију неопходну стручност за борбу против тероризма. Из наведеног се закључује да је управо способност државе Француске у ефикасном координирању у борби против тероризма, у оштром контрасту са начином приступања неких других земаља.
Као резултат специјализације у области тероризма, истражне судије настоје да изграде широку експертизу у познавању позадине појединих терориста и њихових припадајућих група, као и везе терористичких група са организованим криминалом. С обзиром на претње са којим се република Француска суочавала почетком деведесетих, приоритет напада у борби против терористичких организација јесу логистичке мреже истих, које представљају њихову слабу карику. Пратећи токове ових мрежа, настоје да спрече терористичке нападе у њиховом зачетку, настојећи да спрече њихове намере
Организације за људска права су веома скептичне према оваквом систему безбедности, тврдећи да то допушта властима да притворе велики број осумњичених иако често нису подигнуте оптужнице против њих. Критичари такође сматрају да већа власт која се препушта истражним судијама, њихове везе са обавештајним службама и недостатак надзора над њима, могу да доведу до широке распрострањености злоупотребе индивидуалних слобода. Али и да агресивне акције које би се спроводиле против Француске арапске заједнице, могу појачати осећај отуђености, створити још већи јаз, што би могло резултирати новим терористичким нападима.
Та честа повезаност криминала и тероризма само појачава потребу да земље настоје да побољшају ниво координације између својих различитих агенција који доприносе борби против тероризма. Република Француска поседује јединствен интеграциони систем заснован на сарадњи судија за прекршаје и француских обавештајних служби.
Кључни услов за успешну борбу против тероризма јесте стална комуникација и пуна
сарадња између обавештајних агенција и криминалистичких и судских органа. Обавештајне информације су неопходне и за детаљно истраживање мотива, намера и организационе структуре терористичких организација, њихово гоњење и припремање материјалних доказа о њиховим плановима и циљевима за сврхе судских процеса. У Француској се сарадња између обавештајних и криминалистичких служби и правосудних органа остварује преко Јединице за координацију антитерористичких активности (Unité de Coordination de lutte antiterroriste – UCLAT) и 14. дивизије тужилаштва у Паризу (14th Division of the Paris prosecution service – Parquet).
Спајањем Дирекције за надзор територије (Direction de la surveillance du territoire – DST) и Централне дирекције за општа обавештења (Direction centrale des renseignements généraux – DCRG) настала је нова служба – Централна дирекција за унутрашње обавештавање (Direction centrale du renseignement intérieur – DCRI), која тренутно има централну улогу у борби против тероризма, кроз реализацију самосталних активности и блиску сарадњу са тужилаштвом и судским органима задуженим за борбу против тероризма. Поред надлежности за контраобавештајни рад и борбу против тероризма, DCRI има и специфичну кривичну надлежност, односно посебне истражне ингеренције у кривичном поступку, што је јединствен случај. Ове надлежности обезбеђују DCRI изузетну моћ унутар француског система националне безбедности, јер она фактички представља својеврстан „мост“ између обавештајног и криминалистичког рада и кривичне активности.


1629. је била проста година.
1 Догађаји
2.1 Март
6. март — Едикт о реституцији цар Фердинанд II Хабсбуршки издаје акт којим је Католичкој цркви у Светом римском царству враћена сва имовина одузета након Аугсбуршког мира (1552).
10. март — Енглески краљ Чарлс I је распустио парламент чиме је започео једанаестогодишњи период током кога се енглески парламент није састајао.
1.2 Септембар
27. септембар — Кардинал Ришеље донео Алески едикт милости
2 Рођења
2.1 Март
14. март — Кристијан Хајгенс, холански математичар и физичар
29. март — Алексеј I Романов, руски цар
2.2 Април
14. април — Кристијан Хајгенс, дански физичар
2.3 Август
17. август — Јан III Собјески, пољски краљ и литвански велики војвода
3.3 Децембар
12. децембар — Симеон Полоцки, руски књижевник
3 Смрти
3.1 Јануар
19. јануар — Абас I Велики, персијски владар (* 1571)
3.2 Јун
18. јун — Пит Питерзон Хајн, холандски морнарски официр (* 1577)
3.3 Децембар