Албанска ривијера (Riviera shqiptare/Bregu) обалско је подручје у Валонском округу уз Јонско море и планину Церанија у јужној Албанији. Албанску ривијеру не треба мешати са целом албанском обалом која укључује и ривијеру али и, углавном, равну обалу централне и северне Албаније. Традиционално, регија почиње јужно од Националног парка Логара, наставља се уз обалу код села Борш, Химара, Кепаро и Пикераси и завршава се у Лукову.
Регија је постала позната након реконструкције обалског аутопута SH8 2009. године, затим наступа Тијеста (једног од најпознатијих ди-џејева) у Дерми 2010. године, снимања једне од епизода серије Топ гир у којој аутомобили возе поменутим путем.
Ривијера је позната по ноћном животу, екотуризму и елитним одредиштима у Албанији. Има традиционална медитеранска села, старе дворце, православне цркве, осамљене плаже, тиркизно море, планинске пределе, морске увале, реке, подводну фауну, пећине, затим пољопривредне плодове као што су наранџе, лимуни и маслине.
Светска банка и друге институције финансирају локалне инфраструктурне пројекте, укључујући и обнову кровова и фасада традиционалних кућа с погледом на ривијеру, редизајнирање градских тргова, изградњу водоснабдевне и канализационе мреже. Целом обалом Албаније, преко 476 километара, управља Национална обалска агенција.
На ривијери се одржава неколико међународних музичких фестивала као што су Soundwave Albania и Turtle Fest, а најпознатији клубови су Havana Beach Club и Folie Marine, клуб на отвореном.
1 Галерија


Услуге са додатном вредношћу су популаран термин у телекомуникационој индустрији, за услуге које нису у основној понуди тј. све услуге ван стандардних позива и факс трансмисија. Такође могу се користити у било ком сектору бизниса, за услуге које су доступне за минималне или безтрошковне услуге, а све у циљу промовисања основне делатности.
На концептуалном нивоу услуге са додатном вредношћу додају вредност основној понуди, што подстиче претплатнике да користе своје телефоне све више, а самим тим повећавају просечан приход по кориснику.
У мобилној телефонији, услуге попут СМС, ММС и ГПРС се сматрају услугама са додатном вредношћу, такође треба правити разлику између стандардног (peer - to - peer) садржаја и наплативог садржаја.
Услуге са додатном вредношћу су подржане од стране самих мобилних оператера или од трећих лица који се називају провајдери услуга са додатном вредношћу. Провајдери услуга са додатном вредношћу обично су повезани са оператерима који користе протокол за размену кратких порука (Short Message Peer - to - Peer protocol - SMPP), повезујући се директно на сервисни центар кратких порука што дозвољава оператеру бољу контролу садржаја.
1 Правна регулатива
Услуге са додатном вредношћу се регулишу у оквиру Закона о телекомуникацијама који важи од 24.4.2003. (Службени гласник: 44/03)
Ради унапређивања утврђене политике у области телекомуникација у Републици Србији, формира се Републичка агенција за телекомуникације (Рател), самостална и независна организација која врши јавна овлашћења, у складу са овим законом и прописима донетим на основу овог закона.
Процедура добијања дозволе за пружање ових услуга :
1.1 Процедура за добијање дозволе
Свако правно или физичко лице које намерава да обавља делатност у области телекомуникација, подноси пријаву Агенцији за добијање дозволе за јавне телекомуникационе мреже и / или јавне телекомуникационе услуге, на начин предвиђен законом, осим ако је овим законом предвиђено да се одређена телекомуникациона делатност може обављати без претходно добијене дозволе. Право на добијање дозволе, под једнаким условима, има свако правно или физичко лице које испуни услове прописане овим законом.
1.2 Врсте уговора
Уговори које склапа пружалац услуге:
Кориснички уговор
Уговоре које склапа пружалац услуга са корисницима одређује међусобне односе у коришћењу основних и услуга са додатном вредношћу. Сваки овакав уговор мора да садржи и следеће : предмет уговора, важност уговора, подаци о кориснику услуга, заснивање претплатичког односа, трајање претплатичног односа, активирање и коришћење услуга, цене сервиса и начин плаћања услуга, обавезе пружалаца услуга, права пружалаца услуга у случају недозвољеног понашања корисника, обавезе корисника, опште одредбе, ограничење одговорности пружалаца услуга, престанак претплатичног односа, прелазне и завршне одредбе. Ови уговори су сачињени од стране пружалаца услуге и корисник нема никакве могућности преговарања нити мењања ставки уговора.
Уговор о интерконекцији
Јавни телекомуникациони оператери услове међусобног повезивања својих телекомуникационих мрежа уређују уговором о интерконекцији, којим се нарочито уређују финансијски и технички услови интерконекције, а на основу општих услова које утврђује Агенција. Закључени уговори о интерконекцији обавезно се подносе на регистрацију Агенцији и подаци садржани у тим уговорима су доступни јавности, осим података који се сматрају пословном тајном.


Анали Хилдесхајма (Annales Hildesheimenses) је историја писана на латинском језику, састављена од више анонимних аутора постепено у граду Хилдесхајму у периоду између 10. и 12. века. Сачувана је у једном рукопису, сада се налази у Паризу, Национална библиотека Француске, латински број 6114.
Анали Хилдесхајма су подељени на одвојене блокове материјала или редакције. Само је делимично скуп анала. Његов први део је заправо светска хроника која почиње причом о стварању. Рекапитулира историју садржану у Старом и Новом завету, наставља се историјом Птолемејског краљевства до Клеопатре V (58. п. н. е.) и историјом Римског царства до Ираклија Константина (641. н. е.). Завршава се дугим одељком о Каролиншкој династији од битке код Тертрије (687) до смрти Карла Дебелог (888) и прва три владара Отонске династије.
Други део, који је убедљиво најкраћи, покрива папство (saeculum obscurum), моћ Кресенција у Риму и папство Гргура V (996–999). Трећи део обухвата историју Светог римског царства од смрти Отона III (1002) и своди је на смрт Хајнриха III (1056). То је први део који показује интересовање за историју Хилдесхајма. Четврти део покрива борбу за инвеституру од 1074. до смрти надбискупа Рутарда од Мајнца 1109. године. Последњи блок текста покрива године 1077–1137.
Латински текст је уредио Георг Вајц 1878. године. Постоји и енглески превод.


Бобрик (Бобрык; Бобрик) белоруска је река и лева притока реке Припјат (део басена реке Дњепар).
Извире у мочварном крају код села Сукач у Ганцавичком рејону Брестске области. Тече преко Припјатског Полесја на територијама Пинског и Луњинечког рејона и улива се у реку Припјат на око 15 km јужно од града Луњинеца.
Укупна дужина тока Бобрика је 109 km, а површина сливног подручја 1.902 km². Просечан проток воде у зони ушћа на годишњем нивоу је 7,6 m³/s. Ширина реке је од око 3 метра у зони ушћа до између 40 и 50 метара у зони ушћа. Обална равница је доста широка и ниска, са ширинама и до 1.000 метара у доњем делу тока.
Готово цео водоток Бобрика је канализован, а део њене воде је путем канала спроведен у вештачко језеро Пагост.


Питон (Python) је род неотровних змија из истоимене фамилије (Pythonidae). Ареал распрострањења рода обухвата југоисточну Азију и субсахарску Африку (етиопску, мадагаскарску и индомалајску зоогеографску област).
Питон је блиски сродник бое. Није змија отровница. Питон је најактивнији у зору и сумрак; убија свој плен тако што се обмотава око њега и постепено га стеже док га не угуши. Најчешћи плен су му мали глодари као што су пацови и скочимишеви, али се дешава да ухвати и много већу животињу. Прича се да питон може убити и прогутати чак и леопарда! Такав оброк би му био довољан за неколико недеља. Највећи питони су дуги до 6 метара. Када је у опасности, питон се брани тако што бежи, пружа отпор или се умота у клупко. Питон је овипаран, што значи да женка полаже јаја. Мале змије мењају кошуљицу 4 до 6 пута годишње. Одрасли питоми мењају кошуљицу само једном до 3 пута годишње. Из старе коже се извлачи од главе ка репу, и кошуљица остаје у једном комаду, као преврнута дугачка чарапа. Мењање коже може да траје и по 10 дана
Род обухвата 7—10 врста: три врсте (P. breitensteini, P.brongersmai и P. natalensis) се често сматрају подврстама.


Шума Хоја Бачу (рум. Hoia Baciu) је шума која се налази на северозападном делу Румуније, у пределу Трансилваније. Шума је близу града Клуж Напока и део је секције Етнографског музеја Трансилваније на отвореном.
1 Географија
Шума покрива површину од око 3 километра квадратна. Њена јужна граница се налази у правцу исток-запад на врховима брда које обавија долину реке Мали Сомешул (рум.Râul Someșul Mic) и не садржи јужну стрму падину брда. На северу, шума се завршава на глађој површини падине, која се сусреће са реком Надаш (рум. Nadăș, Someș). Источни део шуме се граничи са долином Турски Рез, вештачком долином која дели падину од севера до југа. Западни део шуме сеже до североисточне падине Долине Пужа (рум. Dealului Melurilor), док се на јужном крају простире долина Бонгар(рум.Valea Bongar). Део североисточног краја шуме граничи се са Дугом Долином (рум.Valea Lungă), која пролази кроз еоценски кречњак и формира Кључеве Бачуа (рум. Cheile Baciului), долину са асиметричним падинама. Мало природно језеро се такође налази у близини Кључева Бачуа (рум. Cheile Baciului), као и неколико извора питке воде на северној ивици шуме, у Дугој Долини (рум. Valea Lungă).
2 Биодиверзитет
2.1 Флора
Шума Хоја је мешовита шума храста, перунике, граба, лешника, багрема, храст медунац, црног и белог бора, липе, јавора, дивље јабуке и дивље крушке. Такође су заступљене и зељасте биљке попут жалфије, карпатски праскоч, лепо ковиље, љубичице и кошутац.
2.2 Фауна
У шуми Бачу живе дивље копнене животиње попут: пољских мишева, лисица, веверица, гуштера, дивљих свиња и мачака, зечева; али и летећих попут слепих мишева, гаврана, сова, сојки и чапљи.
2.3 Конзервација
Површина од 12 хектара у шуми Хоја Бачу, прекривена храстом медунца, је заштићено подручје од стране Еколошке мреже „Natura 2000”. Упркос томе, ово подручје је често на мети илегалног крчења шума.
3 Археолошка открића
Најстарије неолитско насеље у Румунији, за које се верује да је настало 6500. п. н. е., које је припадало култури Старчево-Караново-Криш (рум. Starčevo–Körös–Criș), откривено је на северу Дуге Долине недавно. У близини града Клужа и на ободима шуме Хоја, нађени су остаци цивилизације која је на том подручју живела око 2000. године п. н. е.
4 Легенда и популарност
Према легенди, шума Хоја постала је позната због своје повезаности са паранормалним активностима. Током 1950-их година биолог Александру Сифт је тврдио да је фотографисао неколико чудних магловитих облика. Фотографије никада нису објављене. Касније је хемичар Адриан Патруц објавио неколико материјала о појави паранормалних појава у шуми које је повезао са неком врстом психичких подсвесних пројекција. Патруцово истраживање је по својој природи било псеудонаучно, и незасновано на конкретним запажањима или подацима.
Шума је постала позната широм света када је 1968. војни техничар Емил Барна фотографисао оно за шта је тврдио да су НЛО на Округлој Пољани(рум. Poiana Rotundă), у западном делу шуме. Од тада, проширило се неколико различитих прича о догађајима везаним за шуму Хоја, као легенда о несталој девојци у шуми која се након 5 година мистериозно појавила на истом месту без икаквог сећања или знања о њеном нестанку и том периоду.
Друга прича говори о постојању геомагнетних аномалија које су одговорне за изненадно искључење електронских уређаја и за разне негативне психолошке ефекте које би претрпели људи током боравка у шуми. Међутим, доказа о валидности појава и прича које круже о шуми нема.


Штефен Хаман (Steffen Hamann; Рателсдорф, 14. јун 1981) је бивши немачки кошаркаш. Играо је на позицији плејмејкера.
1 Биографија
Наступао је за репрезентацију Немачке на Светским првенствима 2006. и 2010, на Европским првенствима 2003, 2007, 2009. и 2011, као и на Олимпијским играма 2008. године.
2 Успеси
2.1 Клупски
Брозе Баскетс Бамберг:
Првенство Немачке (2): 2004/05, 2006/07.
АЛБА Берлин:
Куп Немачке (1): 2009.
Бајерн Минхен:
Првенство Немачке (1): 2013/14.
2.2 Појединачни
Учесник Ол-стар утакмице Првенства Немачке (4): 2003, 2004, 2006, 2008.


Катерине Ибаргвен Мена (Caterine Ibargüén Mena; Апартадо, 12. фебруар 1984) колумбијски је атлетичарка која се такмичи у троскоку. На Олимпијским играма 2012. у Лондону освојила је сребрну медаљу, другу олимпијску медаљу за Колумбију у атлетици након 20 година, а у Рио де Жанеиру 2016. окитила се златном олимпијском медаљом. Победила је на Светским првенствима 2013. и 2015, а 2011. је освојила бронзану медаљу. Прва је Колумбијка која је постала светска првакиња у некој атлетској дисциплини. На Панамеричким играма освојила је две златне медаље. Лични рекорд јој је 15,31 метар. Повремено се такмичи у скоку увис и у скоку удаљ. Четири пута узастопно (2013, 2014, 2015. и 2016) освојила је Дијамантску лигу.


Западноафричка шимпанза (Pan troglodytes verus) је подврста обичне шимпанзе, врсте примата (Primates) из породице великих човеколиких мајмуна (Hominidae).
1 Распрострањење
Подврста је присутна у Буркини Фасо, Гани, Гвинеји Бисао, Либерији, Малију, Обали Слоноваче, Сенегалу и Сијера Леонеу.
2 Станиште
Западноафричка шимпанза има станиште на копну.
3 Угроженост
Ова подврста се сматра угроженом.
3.1 Популациони тренд
Популација ове подврсте се смањује, судећи по расположивим подацима.


Кобленц (Koblenz, по ранијем правопису Coblenz, Coblence) град је на левој обали Рајне, на месту где се у њу улива река Мозел. На самом ушћу, које се назива Немачки угао (Deutsches Eck), постављен је споменик. Посједује регионалну шифру (AGS) 7111000.
Кобленц (Confluentes, конфлуенција, ушће) је основао Друз Старији године 8. п. н. е. Град је прославио свој 2000-ти јубилеј 1992.
После Мајнца и Лудвигсхафена на Рајни, то је трећи град по величини у немачкој савезној држави Рајна-Палатинат. Кобленц лежи у Порајњу, 92 километра југоисточно од Келна. Године 2005. број становника био је 107.064.
За време Другог светског рата Кобленц је био седиште оперативног центра немачке војске, због чега су га бомбардовали британски и амерички авиони. Тада је у ваздушним нападима уништено 87% града.
1 Знаменитости града
Град Кобленц поседује велики систем фортификација на врховима брда која окружују град са запада, и цитаделу Еренбрајтштајн на супротној обали Рајне. Стари град је био троугластог облика, са рекама на две стране и зидинама на трећој. Зидине су срушене 1890, да би се град проширио. Град је важна раскрсница железнице према Келну, Берлину и Француској. Преко Рајне постоји аутомобилски мост, и мало даље, леп железнички мост са два распона и пругом Берлин-Мец. Преко реке Мозел постоји готички камени мост са 14 лукова — Бодуенов мост, подигнут 1344, и још један железнички мост.
Град се до 1890. састојао од Старог града и Новог града или Клеменштата. Стари град је збијен и има само пар лепо уређених улица и тргова, док су у Новом граду бројне лепо уређене улице и обала Рајне. У граду постоји више историјски вредних објеката. Међу њима се истиче Црква светог Кастора, са четири торња. Цркву је подигао 836. Луј Побожни, али садашња романичка грађевина је из 1208, док готичка кровна структура потиче из 1498. Испред Цркве св. Кастора налази се фонтана коју су Французи подигли 1812, са натписом који говори о Наполеоновом походу на Русију. Недуго затим, руске трупе су окупирале Кобленц. Њихов командант је иронично допунио посвету: Vu et approuvé par nous, Commandant russe de la Ville de Coblence: Janvier 1er, 1814 (превод: Видео и одобрио, руски командант града Кобленц, дана 1. јануара 1814).
У граду се налази породична кућа Метерниха, где је 1773. рођен кнез Метерних, познати аустријски државник.
У новијем делу града лежи палата (Residenzschloss), која једном страном гледа ка Рајни, а другом на Нови град. Изграђена је 1778—1786, по налогу Клемент Венцеслауса, последњег електора Трира. Од свих јавних споменика, најзначајнија је колосална коњаничка статуа цара Вилхелма I Немачког из 1897, на Немачком углу.
2 Привреда
Кобленц је центар за трговину винима из региона Мозела и Рајне. Такође извози минералну воду.
Градска индустрија обухвата израду аутомобилских делова, жице, клавира, папира, бродова и баржи. Кобленц је важан транспортни центар за железнички и речни саобраћај.


Анастасиос „Сакис“ Рувас (Αναστάσιος "Σάκης" Ρουβάς; Крф, 5. јануар 1972), познатији професионално као Сакис Рувас или кратко Сакис, је популарни грчки певач поп-рок, рок и денс-поп музике, глумац, телевизијски водитељ, повремени композитор, и пређашњи скакач мотком. Најпознатији је у Грчкој и Кипру, уз известан међународни успех у Европи и Северној Африци. Један од првих поп певача у Грчкој који је допринео популаризацији западних елемената у грчкој музици, Рувас је познат по свом сексуализованом имиџу, сложеним сценским наступим и музичким спотовима, као и по својој бројној обожаватељској бази. Један је од најпродаванијих грчких извођача са проценама да је продао око два милиона носача звука. Сви Рувасови албуми досегли су златни или виши статус.
Познат у суседним земљама од средине 1990-их, Рувас је привукао пажњу међународне јавности 2002. кроз сарадњу са чувеним америчким продуцентом Дезмондом Чајлдом. Заузео је 3. место на Песми Евровизије 2004. као представник Грчке са песмом Shake It, и био водитељ Песме Евровизије 2006. у Атини. Био је добитник Светских музичких награда 2005. као „најпродаванији грчки уметник“, поставши тако трећи грчки уметник у историји који живи и снима у Грчкој да добије ову награду и једини мушкарац.
По други пут је представљао Грчку на Песми Евровизије 2009. у Москви, где је са песмом This Is Our Night заузео седмо место.
1 Рани живот
Рувас је рођен 5. јануара 1972. у Мантукију, предграђу града Крфа на истоименом острву, као најстарији од четири сина Константина "Костаса" Руваса (возач хитне помоћи) и Ане-Марије Панарету (службеница у бесцаринској продавници на локалном аеродрому). Има три брата: Билија (р. Василиос, 1975.), Толиса (р. Апостолос, 1977.) и Никоса (р. Николаос, 1991.). Породица је била сиромашна, а Рувас је почео да брине о својој браћи са пет година. Са четири године показао је атлетске способности и ишао је на часове балета као дете. Његови родитељи су имали позоришно образовање, а са десет година Рувас је глумио у његовој првој позоришној представи. Убрзо након тога Рувас је открио музику, у којој је уживао скоро колико и у атлетици. Сам је учио гитару, инспирисан уметницима као што је Елвис Пресли.
Са 15 година, Рувас се придружио грчкој репрезентацији у атлетици као обожавалац украјинског скакача с мотком Сергеја Бупке. Његови сводови су били константно високи — у просеку 4,17 метара — и освојио је низ националних награда.


PyScripter je слободно интегрисано развојно окружење за Пајтон отвореног кода.
1 Функције
1.1 Уређивач истицања синтаксе
Уникод основа
Пуна подршка за изворне кодиране Пајтон фајлове
Истицање подупирача
Пајтон комуналне услуге изворног кода: (un)tabify, (un)comment, (un)indent, итд.
Завршавање кода и позивање савета
Код и дебагер наговештаји
Чекирање синтаксе у току куцања
Контекст осетљива помоћ за Пајтонове кључне речи
Параметризовани шаблони кода
Прихватање фајлова испалих из Експлорера
Фајл мења обавештење
Претварање редова у Windows, Unix, Macintosh
Приказ за штампу и штампање синтаксно истакнут Пајтон код
Истицање синтаксе за HTML, XML и CSS фајлове
Уређивање фајла подењеног прегледа
Претраживање и замена као Firefox
Упоредно уређивање фајлова
1.2 Интегрисани Пајтон преводилац
Завршавање кода
Позивање савета
Историја команди
Извршавање скрипти без првог сачувавања
1.3 Интегрисани Пајтон дебагер
Даљински Пајтон дебагер
Позив складишта
Прозор променљивих
Надгеда прозор
Кондиционалне тачке прекида
Дебагер савети
Посмртна анализа
Може покренути или дебаговати датотеке без првог сачувавања
1.4 Уређивачки прегледи
Демонтажа
HTML документација (pydoc)
1.5 Претраживач фајла
Лака конфигурација и претраживање Пајтон пута
Интегрисана контролна верзија користећи Tortoise CVS или Tortoise SVN
1.6 Менаџер пројекта
Увоз постојалих директорија
Вишеструко покретање конфигурације
1.7 Интегрисано тестирање јединица
Аутоматско генерисање теста
Тестирање јединица GUI
1.8 Спољашњи алати (спољашње покретање и снимање излаза)
Интеграција са Пајтоновим алатима као што су PyLint, TabNanny, Profile, итд.
Снажна параметарска функционалност за прилагођену интеграцију спољашњег алата
1.9 Остало
Код претраживач
Приступ Пајтоновом приручнику преко менија помоћи
Листа за урадити
Пронаћи и замени фајлове
Тестирање интегрисаног регуларног израза
Избор Пајтон верзије за покретање преко параметара командне линије
Покретање Пајтон скрипте споља, високо подесиве
Пронаћи дефиницију, референце
Пронаћи дефиницију кликом и историју прегледања
Модерна GUI са усидреним облицима и подесивим изгледом и осећајме (теме)
Сталне подесиве опције ИРО


Ефузија је проток гасних молекула кроз мале отворе без судара. Одиграва се када је дијаметар отвора знатно мањи од средњег слободног пута молекула. Према Греамовом закону (T. Graham 1805-1869) брзина ефузије обрнуто је пропорционална корену густине гаса па сходно томе (густина гаса је пропорционална молекулској маси) обрнуто је пропорционална и корену молекулске масе гаса. Због тога лакши гасови брже ефундују, дакле, у смеши два гаса ефундоваће више лакших молекула. То се најочигледније види поређењем балона испуњеног хелијумом и ваздухом. Онај са хелијумом издуваће се за дан-два док ваздухом испуњен балон може остати исто надуван и више дана.
Греамов закон представља основу за ефузионо раздвајање 235U од 238U из природног уранијума. Уранијум се преводи у гасовити уранијум хексафлуорид који се пропуштањем кроз серију мембрана раздваја на лакши и тежи изотоп.


Фудбалски стадион Сиднеј (Sydney Football Stadium), познат и по имену Алијанц Стадион (Allianz Stadium), је стадион у Сиднеју, Аустралија. Користио се за рагби 13, рагби 15 и фудбал. Капацитет стадиона је 45.500 седећих места. На овом стадиону игране су утакмице светског првенства у рагби јуниону 2003., и светског првенства у рагби лиги 2008. На овом стадиону неке тест мечеве играју и рагби 13 репрезентација Аустралије и рагби 15 репрезентација Аустралије. Овај стадион користи и фудбалска репрезентација Аустралије. Воратаси, своје мечеве као домаћини у супер рагбију играју на овом стадиону.


God's Too Cool је сингл Луке Ивановића, познатијег под својим уметничким именом Luke Black, који се појавио након успеха истоименог сингла. Лука је српски кантаутор. Осим ауторском музиком, бави се и аудио продукцијом и режијом сопствених наступа и музичких спотова.
1 Порекло песме и историјат њеног издања
Сингл је објављен 16. новембра 2023. године.
Лука је аутор музике и текста песме са продуцентом Shurk.
То је трећи сингл аутора после наступа на Песми за Евровизију 2023. године.
„God's Too Cool“ приказује слику божанствене забаве која је пошла по злу, док Бог, најтраженији гост, необјашњиво прикрива догађај због њихове чисте хладноће. Небеске жице уводе атмосферу која подсећа на судњи дан пре него што се преобразе у пулсирајућу атмосферу подземног техно клуба."
2 Музички спот
За песму је направљен музички спот, у режији Travis Li, који је 16. новембар 2023. године стављен на располагање путем веб странице YouTube.


Мароканска масница (лат. Pinguicula fontiqueriana) врста је из рода масница и ендем Марока, где насељава влажна станишта северо-западних падина планине Тидгин.
1 Опис
Мароканска масница је вишегодишња биљка са 5 до 10 листова у приземној розети. Листови су јајасти до елиптични са повијеним ободом. Има од један до три цвета на дугачким лепљивим дршкама дужине до 15 cm. Усне чашице су јајасте, док је доња усна подељена близу основе, са дивергентним режњевима. Круница је дуга од 18 до 26 mm, ружичасто-плаве боје са левкастом цеви. Усне крунице су неједнаке, горња дворежњевита и доња трорежњевита са режњевима који се не преклапају. Оструга је дуга од 4 до 6 mm, права је или је незнатно повијена. Чаура је скоро обла, пречника од 3 до 4 mm.
2 Размножавање
Цвета кратко, средином јуна, а начин опрашивања је ентомофилија. Плодоноси од јуна до августа. Размножава се семенима и вегетативним изданцима (лат. gemmae).
3 Распрострањење
Мароканска масница је ендем Марока, и то Рифских планина, где расте на влажним стаништима у близини извора и потока. Насељава планину Лерс (упитно) и Тидгин.
4 Станиште
Мароканска масница је биљка влажних травнатих и стеновитих терена, често у шумама атлантског кедра, на надморској висини од 1700 до 2100 m.
5 Ботаничка историја
Прве примерке је сакупио Фонт Куер 1927. године на планини Лерс. Касније, 4. јуна 1929. године, Фонт Куер је сакупио сличне биљке са планине Тидгин, а 14. јуна исте године, Мер је сакупио додатне примерке са истог локалитета. Истог дана Фонт Куер је сакупио примерке из Бени Седата. Сакупљене примерке Фонт Куер је описао као Pinguicula vulgaris. 1930. године у свом Iter Maroccanum, део примерака је описао као Pinguicula corsica. 1931. године, Мер исти биљни материјал описује као Pinguicula vulgaris, без назначивања Фонт Куеровог рада. Две године касније, Сенен и Морицијо прате критеријуме постављене од стране Фонт Куера, и на основу материјала који је он сакупио пријављују присуство врсте Pinguicula corsica у централном Рифу. Ромо, Перис и Стибинг су 13. јуна 1995. године сакупили 7 примерака са северо-западних падина планине Тидгин и описали их као нову врсту - Pinguicula fontiqueriana, у част Фонт Куера, који ју је први сакупио и описао.


Nostoc flagelliforme (Носток флагелиформе) је врста модрозелених бактерија (алги). Припада роду Nostoc (носток). Ово су прокариотски организми који се налазе на трихалном ступњу организације. Ћелије у кончастим телима међусобно комуницирају преко плазмодезми. Образују колоније. Споља имају густ галаретни омотач (слузав), а у унутрашњости је омотач ређи и ту се налазе испреплетани конци алги. Кончасто тело је неразгранато. Размножавају се хормогонијама. Ово је копнена врста. Користи се за исхрану у Кини. Када је сува подсећа на црну косу тако да би превод наива ове врсте са кинеског био „косато поврће“. Ова врста расте у пустињи Гоби и висоравни Цинхај.


Дани вргања је манифестација гастрономско-културног карактера, која одржава од 2010. године прве недеља септембра, испред управне зграде ЈП Национални парк Копаоник. Организатори су MK mountain resort, НП Копаоник, Туристичке организације општине Брус и Туристичко-спортске организације Рашка.
На манифестацији учесници се такмиче у припреми јела од гљива у категоријама хладна предјела, чорбаста јела и роштиљ. Такмичарски део манифестације обухвата мерење и евидентирање пронађених вргања I класе (до жуте боје сунђера и II класе (од жуте до тамнозелене боје сунђера). Награда се додељује за „најтежи вргањ Копаоника”. Најтежи вргањ I класе убран је на манифестацији 2011. године, тежио је 860gr. Уметнички програм манифестације употпуњују културно-уметничка друштва из Рашке и Бруса. На данима вргања 2012. године било је више од 800 посетилаца.


Пун оклоп или плочасти оклоп (Plate armor), оклоп који је направљен од великих пуних металних плоча. Пун оклоп штити груди и удове. Делимични плочасти оклоп користили су древни Грци као и Римљани, али после пада Римског царства излази из употребе. Оклопи од пуних металних плоча враћају се у употребу тек крајем 13. века и то као потпуни оклоп који је штитио све зглобове. Крајем 14. века појавили су се још већи и савршенији пуни оклопи за цело тело. Почетком 16. века направљен је шлем и штитник за врат. Најбољи пуни оклопи правили су се у северној Италији и јужној Немачкој, тако да су настала два стила производње такозвани милански који се правио у Милану и готички који се правио у Светом римском царству. И Енглези су касније направили свој модел који је био једнак италијанским и немачким оклопима, ствроривши још један стил - максимилијански.
Пун оклоп је био скуп за производњу те је био привилегија богатијег слоја друштва. Пун оклоп је дуго после избацивања из војне употребе појавом барута, постао знак богатства који су и даље носили племићи и генерали. Такође постао је популаран и међу трговцима у 16. веку. У 15. веку је такође постао популаран пун оклоп који је био дизајниран посебно за витешке борбе (био је тањи од оног намењеног правим биткама). Каснији оклопи су били украшени библијским и митолошким мотивима.
Еволуција пуног оклопа је директно утицала и на развој оружја. Док су ови оклопи били отпорни на сечење и ударце, лако су пробијани стрелама испаљеним из моћних самострела и енглеских дугих лукова, и њихове слабе тачке лако су проналазили заоштрени дуги мачеви који су били дизајнирани посебно за ову сврху. Међутим већина самострела није могла да пробије оклоп дебљи од 2 mm. Такође су коришћени и буздовани који нису пробијали оклоп, већ су задавали веома снажне тупе ударце преко самог оклопа. Још једна од слабих тачака оклопа су биле спојнице где су ножеви и мачеви лако могли да прођу. Због ових слабости многи витезови су испод пуног оклопа носили и верижњачу.
Пун оклоп се састојао од шлема, оковратника, грудног оклопа, наплећника, наручника, рукавица, трбушних обруча, набутница, доколеница и оклопних ципела. Иако изгледа веома тежак, неки пуни оклопи су тежили само 20 kg. Ово тежи мање него опрема данашњег пешадинца. Тежина је била одлично распоређена тако да је војник могао да трчи, чак и да скаче у њему, а данашња истраживања су показала да се може чак у њима и пливати.
Пуна одела готског плочастог оклопа су се носила на ратиштима Бургундских и Италијанских ратова. Најтеже оклопне трупе тог периода биле су тешка коњица, као што су жандарми и рани кирасири, али су пешадијске трупе швајцарских плаћеника и Ландскнехта такође почеле да носе лакша одела са муницијским оклопом од „три четвртине“, остављајући поткољенице незаштићеним.
1 Јапан
У јапанском периоду Кофун, током 4. и 5. века, направљене су кирасе од гвоздених плоча зване танко и шлемови. Плочасти оклоп је коришћен у Јапану током нара периода (646-793); плочасти и ламеларни оклопи пронађени су у гробним хумкама, а пронађене су и ханиве (древне глинене фигуре) које приказују ратнике у пуном оклопу.
У Јапану, ратовање у сенгошком периоду (15. и 16. век) захтевало је производњу великих количина оклопа за све веће пешадијске армије пешака (ашигару). Једноставни грудни оклопи (до) и шлемови (кабуто) квалитета муниције<ref>[ The Watanabe Art Museum Samurai Armour Collection, Volume I, Kabuto & Mengu, Trevor Absolon, page 130]. су се масовно производили.
Године 1543, Португалци су донели ватрено оружје (танегашима) у Јапан. Како су јапански ковачи мачева почели масовно да производе ватрено оружје са шибицом и оно је почело да се користи у рату, употреба ламеларног оклопа (о-јорои и до-мару), који се раније користио као самурајски оклоп, постепено се смањивала. Јапански произвођачи оклопа почели су да праве нове типове оклопа од веће гвоздене плоче и плочасте коже. Ово ново оклопно одело се зове тосеи гусоку (гусоку), што значи модерни оклоп. Тип гусокуа, који је покривао предњи и задњи део тела једном гвозденом плочом са подигнутим средиштем и оклопом у облику слова „V”, посебно се звао нанбан доу гусоку („гусоку у западном стилу”) и користили су га неки самураји. Јапански произвођачи оклопа дизајнирали су непробојни плочасти оклоп под називом тамеши гусоку („тестиран мецима“), који је омогућио војницима да наставе да носе оклоп упркос интензивној употреби ватреног оружја у касним 1500-им.
Током 1600-их, рат у Јапану је дошао до краја, али самураји су наставили да користе плочасте оклопе све до краја ере самураја 1860-их, а позната последња употреба самурајског оклопа догодила се 1877. током Сацума побуне.
2 Касни средњи век
Око 1420. године у Европи су развијена комплетна одела плочастог оклопа. Комплетно одело плочастог оклопа састојало би се од шлема, оковратника, (или подбрадника), грудног оклопа, нараменица, наручника, трбушних обруча, набутница, доколеница и оклопних ципела. Најпотпунији комплети, познати као гарнитуре, који су чешће прављени за надметање него за рат, укључивали су комаде размене, алтернативне комаде за различите намене, тако да се одело може конфигурисати за низ различитих употреба, на пример за пешадијску борбу или на коњу. До касног средњег века чак је и пешадија могла себи да приушти да носи неколико комада плочастих оклопа. Производња оклопа је била профитабилна и свеприсутна индустрија током средњег века и ренесансе.
Комплетно одело плочастог оклопа направљеног од добро каљеног челика тежило би око 15 – 25 kg. Носилац је остао веома окретан и могао је да скаче, трчи и да се на други начин слободно креће јер је тежина оклопа била равномерно распоређена по целом телу. Оклоп је био зглобан и покривао је цело тело човека од врата до пете. У 15. и 16. веку, војници са плочастим оклопима били су језгро сваке војске.
3 Ренесанса
Немачки такозвани максимилијански оклоп из раног 16. века је стил који користи тешке канелуре и нешто украсног бакрописа, за разлику од једноставније завршне обраде на белим оклопима из 15. века. Облици укључују утицај италијанских стилова. Ово доба је такође видело употребу затворених шлемова, за разлику од салета и барбута у стилу 15. века. Током раног 16. века, дизајн кациге и штитника за врат је реформисан како би се произвели такозвани нирнбершки оклопи, од којих су многи ремек дела израде и дизајна.
Како је ватрено оружје постајало све боље и чешће на бојном пољу, корисност пуног оклопа је постепено опадала, а пуна одела су постала ограничена на она направљена за надметање која су се наставила развијати. Декорација финог оклопа се значајно повећала у том периоду, користећи низ техника, и додатно значајно повећала цену. Производили су се детаљно украшени плочасти оклопи за краљевске породице и веома богате. Високо украшени оклоп се често назива парадним оклопом, што је помало погрешан израз јер би се такав оклоп могао носити током активне војне службе. Оклоп од челичних плоча за Анрија II од Француске, направљен 1555. године, прекривен је педантним утиснутим обрасцима, који су подвргнути плављењу, посребрењу и позлати.
4 Види још
Верижњача
Крљушт оклоп
Оклопне рукавице
Штит
5 Референце
6 Литература
R. E. Oakeshott, European weapons and armour: From the Renaissance to the industrial revolution (1980).
(see index)
Brian R. Price, Techniques of Medieval Armour Reproduction''. Boulder, CO: Paladin Press, 2000.
Counts, David. , The Arador Armour Library, retrieved 3/22/07
Edge and Paddock. Arms and Armour of the Medieval Knight. Saturn Books, London, 1996.
Heath, Ian. Armies of Feudal Europe 1066 - 1300. Wargames Research Group Publication, Sussex, 1989.


Нума Марције, син Марка, био је први pontifex maximus у старом Риму.
Поставио га је краљ Нума Помпилије, који му је поверио читав систем верских обреда. Тај систем је био писмено састављен, запечаћен и обухватао је начин и време приношења жртава, надзор над верским средствима, власт над свим јавним и приватним верским установама, поучавање народа у небеским и погребним обредима, укључујући умиривање покојника, као и вршење очишћења од злокобних знамења.
1 Породица
Имао је сина, такође по имену Нума Марције, који је за време владавине краља Тула Хостилија обављао дужност praefectus urbi. Млађи Марције оженио се Помпилијом, кћерком краља Нуме Помпилија, и био је отац краља Анка Марција.


Ко је убица је 21. епизода стрип серијала Кен Паркер објављена у Лунов магнус стрипу бр. 502. Изашла је априлу 1982. године. Имала је 93 стране и коштала 20 динара (0,96 DEM; 0,43 $). Епизоду је нацртао Бруно Марафа, а сценарио су написали Ђанкарло Берарди и Маурицио Мантеро. Насловну страну су нацртали Бранислав Керац и Маринко Лебовић.
1 Оригинална епизода
Оригинална епизода објављена је у јуну 1979. године под насловом Il giudizio di Dio (Božji sud). Издавач је била италијанска кућа Cepim. Коштала је 500 лира (1,11 DEM; 0,6 $)
2 Кратак садржај
У малом месту Лотаун (Lawtown) у Оклахоми, убијена је девојка Алиса Маклин. Локални шериф оптужује Лимана Емеса, војника из Форт Сила. Лиман тврди да је изгубио памћење, али становници поред Алисиног тела налазе дугме које недостаје не његовој војној блузи. Родитељи и локално становништво су спремни да линчују Лимана, али у последњем тренутку војска и Кен стижу да га приведу пред војни суд, који је задужен за такве врсте спорова.
Кен и Брет (с којим је Лиман заједно провео вечи део вечери када је убијена Алиса Маклин) прате Лимана у Форт Ричардсон. За то време, Алисин отац унајмљује ловца на бегунце који покушава да ослободи Емеса како би могао да га убије, што на крају и чини.
Непосредно пре него што ће наћи Емесово мртво тело, Кен оптужује Брета за убиство. На крају, њих двојица поред Лимановог тела налазе опроштајно писмо у коме Лиман тврди да се свега сетио и признаје злочин.
3 Значај епизоде
Ово је још једна епизода која наглашава Кенову несавршеност. За разлику од типичних јунака ЛМС и ЗС (Текс Вилера или Малог ренџера), који увек знају ко је крив за злочин и како треба да се поставе у датој ситуацији, Кен све време епизоде није сигуран шта треба да чини и заједно са шерифом инсистира да се Емесу суди пред судом. На крају сам признаје да није безгрешан и извињава се Брету што га је оптужио за злочин. Сценарио саме епизоде је тако написан да до краја није сасвим јасно ко је убица, Емес или Брет
4 Реприза епизоде
Епизода је у Србији репризирана у колекционарском издању Кен Паркер у издању Голконде и Дарkвуда бр. 11, који је изашао 19.10.2024. Продавала се по цени 1.290 динара (11 евра). У Хрватској је епизода раније репризирана већ неколико пута у издањима Фибре.
5 Претходна и наредна епизода Кен Паркера у ЛМС
Претходна епизода Кен Паркера у ЛМС носила је назив Врисак у зору (#500), а наредна Чатануга у пламену (#506).
Види још: Списак епизода Кен Паркер (Списак епизода)


Оптимистична контрола поклапања (ОКП) је метода контроле поклапања које се примењују у трансакцијским системима као што је систем за управљање релационим базама података.
ОКП претпоставља да више трансакција често могу да се заврше без ометања међусобно. Док раде, трансакције користе податке без стицања закључавања над тим податцима.
Пре него што започне рад, свака трансакција проверава да ниједна друга трансакција није мењала податак који је читала. Ако провера открије одређене измене, тренутна трансакција се враћа уназад и може бити поново покренута. ОКП је први пут предложио Х. Т. Кунг.
ОКП се обично користи у окружењима са малим протоком података. Када су сукоби ретки, трансакције могу да се извршавају без трошка о закључавању и без тога да једна трансакција чека крај закључавања друге трансакције, то јасно доводи до већег протока у односу на друге методе котроле поклапања. Међутим ако је аргумент за ресурсе чест, цена поновног покретања трансакције шкоди учинку знатно, општа је мисао да друге методе контроле поклапања имају бољи учинак под овим условима. Методе базиране на закључавању ("песимистичне") такође могу да имају лош учинак зато што закључавање може драстично да ограничи ефикасно поклапање чак и кад се трајна закључавања избегну.
1 ОКП фазе
ОКП трансакције укључују следеће фазе:
Почетак: Снима временски маркер који обележава почетак трансакције.
Измена: Чита вредности из базе података и провизорно пише промене.
Потврда: Проверава да ли су друге трансакције мењале податке које је тренутна трансакција користила (читала или писала). Ово укључује и трансакције које су се завршиле након почетка тренутне трансакције и опционо, трансакције које су активне још од потврде.
Извршити/Повратак: Ако не долази до сукоба, све промене ће бити извршене. Ако долази до сукоба углавном се решава прекидањем трансакције иако постоје друга решења. Водите рачуна како би сте избегли ТОСТТОУ грешку, посебно ако ова фаза и претходна фаза нису изведене из једне атомичке операције.
2 Веб употреба
Природа HTTP-а чини закључавање непрактичним за веб кориснички интерфејс.
Уобичајено је за корисника да крене да исправља запис и онда да га остави без "поништити" или "одјава" линка (везе). Ако је закључавање коришћено, други корисници који покушају да мењају исти снимак морају да сачекају док се првом кориснику закључавање не паузира.
HTTP пружа уграђену форму ОКП-а. Метода GET враћа ETag за ресурсе тако да следећи PUT захтев користи ETag вредност у "If-Match" пољу заглавља. Док први PUT захтев успева, други захтев неће моћи зато што је вредност у "If-Match" пољу базирана на првој верзији ресурса.
Неки системи за управљање базама података пружају ОКП изворно - без потребе посебног апликационог кода. За друге, апликација може провести ОКП слој изван базе да би се избегло чекање или немо преписивање записа.
У таквим случајевима формулар садржи скривено поље са оригиналном верзијом записа, временским маркером, редним бројем или токеном. Кад се пошаље, запис се упоређује са записом из базе података и ако се разликују позива се алгоритам за решавање сукоба.
2.1 Примери
Медијавикијине странице за уређивање користе ОКП* Redis омогућава ОКП кроз WATCH команду* Гуглов програм за продавницу користи ОКП* Ruby on Rails оквир има АПИ за ОКП


Друштво ИТСМФ Србије (Друштво IT Service Management Forum Србије) је непрофитно удружење прикључено међународној институцији itSMF International. Друштво је оформљено у марту 2008. године са циљем да постане репрезентативни форум за ширење знања, иницијатива и професионалних искустава у домену ИТ Сервис Менаџмента и ИТ Индустрије уопште.
И поред чињенице да итСМФ Србије подржава стратегијске циљеве itSMF International, Друштво је потпуно независно тело, које свој домен деловања налази у ИТ сектору Србије и своје визију и мисију деловања дефинише у складу са потребама Србије и специфичности овог тржишта.
Оснивачка конференција била је 10. децембра 2008. у Београду, у хотелу „Хајат“.


Palm IIIx је лични дигитални асистент који је направио одељење Палм компјутинг компаније 3Com. (x — од енглеског expandable, „прошириви“) — други модел Палм серије III ПДА.
Palm IIIx је представио 3Цом у фебруару 1999, заједно са скупљим Palm V, који је био на тржишту као „репрезентативнији“ дизајн. Сам модел IIIx је био по цени у складу са оригиналном Palm III. Оба нова уређаја су имала Motorola DragonBall EZ микропроцесор, који је био бржи од оригиналног ДрагонБалл коришћеног у претходним Палм рачунарима..
IIIx се такође разликује од свог претходника по томе што има дупло већу количину РАМ-а, до 4 мегабајта. Ово омогућава слободнију употребу слота за проширење, укључујући и повезивање екстерних уређаја, што се заједно сматра најзначајнијим оствареним побољшањем. Поред тога, РОМ у овом моделу је поново постао преписив, што је омогућило ажурирање оперативног система Palm OS (првобитно верзија 3.1) до верзије 4.1 (јануар 2002).
LCD екран са 4 нијансе сиве (од 16 сетова) је оштрији и контрастнији од екрана који је имао Palm III и генерално лакши за читање. Електролуминисцентно позадинско осветљење је обрнуто: симболи и графички елементи су осветљени зеленом нијансом, док позадина остаје тамна. У исто време, како примећују рецензенти, иако је то згодно у мраку и, обрнуто, при просечном нивоу светлости, међутим, посебно при осветљењу лампе са жарном нити, слика на екрану се слабо разликује (као и са искљученим позадинским осветљењем).
Palm IIIx има мало ажуриран графички интерфејс за унос рукописа: Иконе су замењене (посебно, дугме које води до менија за избор апликације замењено је симболом куће), а њихове ознаке су уклоњене.
Рачунар се напаја са две ААА батерије. На екрану се налази индикатор нивоа напуњености. Према тестирању Владиних компјутерских вести (Government Computer News), око 60% траје дуже од месец дана под великим оптерећењем. Према c't магазину, замена елемената за напајање може бити потребна након 3 месеца коришћења уређаја.
Према речима менаџера производа 3Com Дејвида Кристофера, очекивало се да ће побољшана механичка поузданост интерне архитектуре смањити број позива произвођачевој служби техничке подршке, барем након једноставног пада уређаја.


Градимир Миловановић (Зоруновац, 2. јануар 1948) српски је математичар, дописни члан САНУ од 2006. године а редовни од 2012. године и редовни професор Електронског факултета Универзитета у Нишу од 1986. године. Од 30.10.2014. године је професор универзитета у пензији.
1 Биографија
Рођен је 2. јануара 1948. године у Зоруновцу, од мајке Вукадинке (Савић) Миловановић и оца Вукашина Миловановића, Општина Књажевац. У Зоруновцу је завршио основну школу а у Књажевцу средњу школу, гимназију природно-математичког смера. На Електронском факултету у Нишу дипломирао је 1971. године (Смер Обраде података) и стекао звање дипломирани инжењера електронике и рачунарства. Последипломске студије из области примењене математике завршио је 1974. године, одбранивши магистарски рад „О неким итеративним методама за убрзавање конвергенције итеративних процеса у Банаховом простору“. Године 1975. Одбранио је докторску дисертацију под називом „О неким функционалним неједнакостима“ и стекао научни степен доктора наука.
2 Каријера
Након дипломирања (1971.г.) изабран је за асистента при Катедри за обраду података а 1974.г. за асистента при Катедри за математику Електронског факултета у Нишу. На Електронском факултету у Нишу изабран је за доцента 1976. године, за ванредног професора 1982.г. а за редовног професора 1986.г.
Био је декан Електронског факултета 2002.-2004.г, ректор Универзитета у Нишу 2004.-2006.г., ректор „Факултета за компјутерске науке Мегатренд универзитета“ 2008.-2011.г., члан Математичког института САНУ у Београду од 2011.г., члан одбора Математичког друштва Србије (2003.-2006), председник Научног већа Математичког института при САНУ, потпредседник Научног друштва Србије (2006.-2010) и предсдник Научног одбора за математику, рачунарске науке и механику. Члан је неколико међународних научних удружења.
Организовао је 4 међународне научне конференције и више пута био члан организационих и програмских комитета научних скупова.
Руководио је израдом следећих научних пројеката:
Савремени проблеми математике
Методи и модели у теоријској, индустријској и примењеној математици
Примењени ортогонални системи, конструктивне апроксимације и нумерички методи
3 Научни радови
Објавио је преко 300 научних радова и написао пет монографија и 22 уџбеника из области математике. Сарађивао је са многим домаћим и светским математичким часописима и био члан редакције у неколико стручних часописа-едиција.
Као гост, учесник или предавач боравио је више пута у најразвијенијим научним центрима у: САД, Италији, Немачкој, Француској, Великој Британији, Шпанији, Пољској, Данској, Норвешкој, Турској, Бугарској, Румунији.
4 Доприноси у науци
Главни доприноси професора Миловановића у науци односно математици односе се на области: апроксимација, нумеричке анализе, теорије ортогоналности и екстремних проблема:
Увођење нових концепата ортогоналности у реалним и комплексним доменима
Конструкција С-ортогоналних полинома и квадратуре са вишеструким чворовима
„Сплајна“ апроксимације које очувавају максимални моменат апроксимирајуће функције
Контрукција квадратурних процеса максималног степена тачности
Брзи сумациони процеси засновани на примени квадратура
Нови приступи у теорији ортогоналних Минцових система
Екстремни проблеми са алгебарским и тригонометријским полиномима
5 Чланство у стручним удружењима
Научно друштво Србије
Друштво математичара Србије
Америчко математичко друштво са седиштем у Провиденсу, САД („American Mathematical Society“)
Друштво за индустријску и примењену математику са сдиштем у Пенсилванији, САД („Society for Industrial and Applied Mathematics“)
Друштво за примењену математику и механику са седиштем у Цириху, Швајцарска („Gesellschaft für Angewandte Mathematik und Mechanik“)
Француско математичко друштво („Société Mathématique de France“)
6 Књиге и научни радови
Поред већег броја уџбеника научних радова из области математике наводимо следеће научне радове-књиге:
„О неким итеративним методама за убрзавање конвергенције итеративних процеса у Банаховом простору“ (магистарски рад)
„О неким функционалним неједнакостима“ (Докторска дисертација).
„Теме у полиномима: екстремни проблеми, неједнакости, нуле“
„Тезе о најновијем напредку у неједнакостима“
7 Признања и награде
Годишња награда Универзитета у Нишу (1985)* Награда Ниша за допринос у развоју науке (1995)* Златна плакета Универзитета у Нишу (1995)* „Монографија у част Градимира Миловановића“ издата од стране међународне издавачке компаније „Springer‒Verlag“ из Луксембурга (2011)* Годишња награда града Београда у области природнихи техничких наука (2015)* Признање Међународне медитеранске научне конференције чисте и примењене математике у Анталији, Турска, (2018)


Вексилологија је област која се бави проучавањем застава. Назив је око 1957. године увео Витни Смит из САД, некадашњи најистакнутији вексилолог на свету и аутор многих књига и чланака на ову тему. У почетку је сматрана делом хералдике, а неки је сматрају и граном семиотике. Особа која проучава заставе је вексилолог, а неко ко их ствара је вексилограф.
Реч вексилологија је синтеза латинске речи vexillum и грчке речи λογος (наука). Vexillum је био тип заставе кога су користиле римске легије током класичног периода. За разлику од данашњих застава, био је усправно постављен и окачен на копље.
Вексилолози су активни у неколико националних асоцијација под покровитељством FIAV (Fédération internationale des associations vexillologiques). Сваке друге године, ова асоцијација организује Међународни конгрес вексилологије.
1 Систем идентификације заставе (FIS)
Уопштено о симболима и картицама на овим страницама
У сврху што бољег, језгровитијег и концизнијег пружања информација о заставама користи се читав низ симболичких графичких ознака, картице. Многе од тих ознака стандардизоване су и прихваћене од Међународне федерације вексилолошких удружења (FIAV, Federation International de Associations Vexillologique) и редовно се употребљавају у многим стручним часописима и публикацијама. Такве ознаке омогућавају брзу у једноставну идентификацију различитих аспеката заставе (размера, намена и употреба, поузданост приказа, идентификацију боја у црно-бијелом приказу и др). Осим симбола према ФИАВ, овде је употребљен и низ других симбола који омогућују сликовито и о језику независно сналажење у приказаном материјалу, од који су многи уобичајени међу вексилолозима на Интернету и на њиховим веб страницама, односно на страницама Flags of the World (FOTW) вексилолошког е-форума.
________________________________________
Ознаке намене застава FIS
Националне заставе могу се подијелити према намени у шест основних група, према употреби на копну односно на мору, те према томе ко заставе истиче (цивили, држава или војска). Систем означавања намене заставе заснован на овој подели популаризовао је В. Смит у својих неколико књига о заставама, а систем је прихватио и FIAV. Међу члановима FOTW тај систем се често назива системом „шест тачака у мрежи“ или FIS - Flag Identification System (систем идентификације заставе). Оригинални систем В. Смита састоји се од групе тачака од два реда по три тачке. Горњи ред означава коришћење на копну, а доњи на мору. Први стубац слева приказује да се застава користи за приватну употребу [C од енгл. Civil], средњи да је за јавну употребу [S од енгл. State], а десни означава војну употребу [W од енгл. War]. У текстуалним приказима могу се точке и мрежа заменити са шест слова, три и три с аналогним значењем.
То даје основну шему ,
односно текстуално CSW/CSW,
која означава цивилну, државну и ратну заставу на копну и цивилну, државну и ратну заставу на мору (поморску заставу). Ако је тачка изостављена (односно слово замењено звездицом), значи да се застава не употребљава у ту сврху.
!
! приватна употреба
! државна употреба
! војна употреба
! на копну
цивилна застава
државна застава
војна
! на води
цивилна поморска
државна поморска
војна поморска
Неке основне комбинације су приказане овде:
! граф. ознака
! текст. ознака
! назив
! опис
C**/***
Цивилна застава
користи је приватне особе на копну
S*/***
Државна застава
користи је државне институције на копну
W/***
Ратна застава
користи је копнена војска
/C**
Цивилна поморска застава
користи се на приватним пловилима (трговачка застава)
/*S*
Државна поморска застава
користи се на пловилима у власништву државе
/**W
Војна поморска застава
користи је морнарица
CS*/***
Цивилна и државна застава
приватне особе и државне службе на копну
SW/***
Државна и ратна застава
државне служе и војска за све сврхе на копну
CSW/***
Народна застава
за све сврхе на копну
/CSW
Народна поморска застава
за све сврхе на води
CSW/CSW
Народна застава на копну и на води
за све сврхе и на копну и на води
Осим „тачака у мрежи“ FIAV систем ознака (FIS) садржи и ознаке које показују још неке аспекте застава:
Нормална: Застава у нормалној употреби, без посебних коментара. Истиче се водоравно.
Приједлог: Приједлог за заставу; дизајн који није никад примијењен у пракси.
Реконструкција: Слика конструисана према недовољно прецизном опису или другом непотпуном извору.
Наличје: Дизајн приказан с наличја заставе.
Верзија: Једна од две или више верзија истог основног дизајна.
Алтернација: Једна од двеју или више застава које се могу употребити симултано или под посебним условима за исту функцију.
De facto: Застава у употреби, али без законског одобрења.
Двострана: Наличје није истог дизајна као што је приказани.
Лево копље: Наличје или важнија страна заставе види се кад је заставно копље приказано с посматрачеве леве стране
Историјска: Застава која се раније користила, али се више службено не користи.
Вертикална: Истиче се вертикално овешена о пречку.


Торбарски мравојед,нумбат,валпурти или пругасти мравојед (Myrmecobius fasciatus) је врста сисара торбара из реда Dasyuromorphia и моногереничне породице Myrmecobiidae. Храни се скоро искључиво термитима. Некада је био распрострањен по целој Јужној Аустралији, данас међутим, он је угрожена врста, а његов ареал је ограничен на мали број изолованих подручја.
1 Распрострањеност
Торбарски мравојед је био широко распрострањена врста, насељавао је подручја јужне Аустралије од Западне Аустралије до северозападних делова Новог Јужног Велса. Распрострањеност врсте је значајно смањена након насељавања Енглеза у Аустралију и сведена је на два мала изолована подручја у Западној Аустралији. Последњих година је успешно реинтродукована у мањи број ограђених резервата природе, од којих су неки изван Западне Аустралије у Јужној Аустралији и Новом Јужном Велсу.
2 Станиште
Данас су станиште врсте само еукалиптусове шуме, што у прошлости није био случај. Торбарски мравојед је био присутан и у другим типовима полусушних шума, на травњацима на којима расту врсте траве из рода Triodia и на теренима у којима преовладавају пешчане дине.
3 Угроженост
Торбарски мравојед је угрожена врста.
3.1 Популациони тренд
Популација ове врсте се смањује, судећи по расположивим подацима.


Calicium victorianum је крстолики лишај који се налази на дрвећу и дрвеним материјалима. Има сивкасто бели, готово неприметан талус са танком коре која је обично уроњена и дебљине око 0,2 милиметра. Налази се углавном на јужној хемисфери у југозападној регији Западне Аустралије. и Квинсленд у источној Аустралији Такође се налази на Новом Зеланду и познат је по једној популацији у Енглеској.


Ускршњи устанак (Éirí Amach na Cásca, Easter Rising) назив је за војно неуспелу побуну ирског народа у Даблину која је била усмерена на ослобађање од британске власти. Устанак се одиграо 1916. године. Ирска је стекла независност тек 1949. године.
1 Политичка позадина
Борба (више политичка него оружана) Ирских републиканаца за аутономију и настојања лојалиста да то спрече трајала је већ дуго времена.
Либерална британска влада је, Трећим актом о парламентарној аутономији 1914. доделила парламентарну аутономију за двадесет шест округа (Данашња Република Ирска), а преосталих Шест округа (данашња Северна Ирска) ’привремено’ је остало под влашћу Лондона. Међутим, у то доба је избио и Први светски рат па је спровођење Трећег акта у дело одложено.
Републиканска странка Шин Фејн одлучила се за хитну акцију за отцепљење. Испланирали су устанак који ће почети на Ускршњи понедељак 1916. и прогласили су ирску републику.
2 Планирање и вође устанка
Главну улогу у планирању устанка имало је Ирско републиканско братство (ИРБ), а извршитељи су били Ирски добровољци. Њихова основна идеја била је да се искористи прилика док су очи Британије окренуте ка Европи и рату. Вође и главни планери устанка били су Патрик Пирс, Џозеф Планкет, Том Кларк, Имон Сент и Шон Мекдермот – сви чланови ИРБ-а и на командним позицијама у Ирским добровољцима. Мозак операције био је Војни одбор, ког је основао Том Кларк. У саставу Војног одбора било је пет чланова.
Касније им се прикључио и Џејмс Коноли, први ирски социјалиста, који је био на челу Ирске грађанске армије - прилично малобројне синдикалне организације, која је и сама планирала устанак у то време.
Међу устаницима је био и Ејмон де Валера, касније премијер и председник независне Ирске.
Устанак је подржавала и Америчко-ирска организација Клан на Гаел, који су им били једина веза са Немцима, од којих су се надали помоћи. Међутим немачки брод са оружјем за Ирце су пресрели Британци 21. априла 1916., па су побуњеници морали да се сналазе са оним што су имали.
4. августа 1914. године Врховно веће ИРБ-а састало се и сложило да ће предузети акцију пре краја Првог светског рата.
Револтиран апатијом у Ирској, Џејмс Коноли, вођа Ирске грађанске армије, најавио је побуну на своју руку, кад већ нико други неће. Чланови одбора састали су се с њим и договорили се да ће напасти следећег Ускрса.
Накнадно је наредбом смањен број устаника и одгођен напад за један дан.
Дивизија у Даблину имала је 6 батаљона и седиште у Главној пошти (General Post office).
Насупрот 5500 Британаца било је само 1250 Ираца.
3 Стратегија и почетак устанка
Планирана стратегија била је следећа: устаници ће заузети све грађевине од стратешког значаја у Даблину. У идеалној ситуацији, устаници би на крају устанка имали читав центар Даблина под својом контролом. Међутим, за то нису имали довољно људи (свега око 1250), па је неколико врло битних тачака у граду (између осталих и Даблински замак и Тринити колеџ) остало у рукама Британаца, што је значило да су устаници изоловани и одвојени једни од других – и да их Британци могу нападати и побеђивати групу по групу – што се и догодило.
Било је планирано да се људи побуне и у унутрашњости у исто време кад и у Даблину, што су и учинили. Међутим, као и у Даблину, и овде је био проблем мали број учесника, као и то што су ипак били већином војно некомпетентни.
Вође устанка били су свесни ових великих недостатака, али су рачунали на то да ће Лондон радије допустити да акт о парламентарној аутономији ступи на снагу одмах него да расипају снаге намењене Западном фронту како би угушили побуну у Ирској.
Снаге Ирских добровољаца састојале су се од четири батаљона, а уочи устанка оформљен је и пети батаљон, који ће касније заузети Главну пошту у Даблину. У петом батаљону биле су главне вође устанка – Пирс (командант), Коноли (командант Даблинске дивизије), Кларк, Мекдермот и Планкет, као и тада непознати Мајкл Колинс. Главна пошта налази се у главној улици, у самом центру Даблина, и као таква била је средиште догађања. Управо ту је Пирс прочитао Документ о проглашењу републике.
Остале снаге биле су распоређене на следећи начин:
Први батаљон; команда: Нед Дејли; положај: Централни суд (северозапад)
Други батаљон; команда: Томас Мекдонаг; положај: Џејкобс Бискит фабрика (југ)
Трећи батаљон; команда: Имон де Валера; положај: Боландс Бејкери (исток)
Четврти батаљон; команда: Имон Сент; положај: Саут Даблин Јунион (југоисток)
Ирска грађанска армија; команда: Мајкл Малин и грофица Констанс Маркјевиц; положај: Сент Стивенс грин (парк јужно од Тринити Колеџа)
Када је избио устанак, Даблином је завладао потпуни хаос. Нису у питању били само оружани напади устаника на грађевине, већ и убиства, пљачке и слично у сиромашним деловима града, а све је постало још хаотичније када су устаници добили наређење да пуцају у пљачкаше. Хаосу је допринела и немогућност комуникације између побуњеничких батаљона који су били одсечени једни од других - у недостатку наређења из централне команде сваки вођа је морао да одлучује сам за себе.
4 Долазак британских трупа и крај устанка
Британске трупе биле су под командом генерала Лоуа (Lowe), који је под собом имао 1200 војника. Први корак био је да се осигура прилаз Даблинском замку, а затим су изоловали Главну пошту, где је било главно седиште побуњеника. На северозападу града поставили су артиљерију, одакле је покривен велики део града.
Ускоро је из Британије пристигло појачање – 16000 војника и 1000 полицајаца. Побуњеничке базе заузимане су једна по једна, а најжешћа битка одиграла се код Главног канала, где је само 12 добровољаца дуго држало прелаз и побило око 240 војника. На другим позицијама битке су такође трајале данима. Људство у Главној пошти се забарикадирало унутра. Британске трупе гранатирале су их издалека, а они нису имали одговарајуће оружје да узврате ватру, те су на крају били принуђени да напусте положаје. Побуњеници су се повукли и заузели нове положаје у улици Мур, одакле је 29. априла (6. дана побуне) Пирс, схвативши да је победа немогућа, наредио: „Сви се предајте."
Сам Пирс је, истина само декларативно, проглашен председником Ирске Републике.
Коноли, смртно рањен, доведен је до кревета. Рекао је да капиталистичка влада неће пуцати на своје власништво. Разуверен је за мање од два дана. То је била прва социјалистичка револуција у Европи.
5 Реакција јавности, хапшења и погубљења
Ирска јавност у почетку је осудила устанак. Велики број Ираца у то доба се борио у Првом светском рату, и добар део народа је устанике посматрао као обичне изазиваче нереда који нису имали храбрости да оду у рат. Неке од ирских новина захтевале су погубљење устаничких вођа.
Након устанка је ухапшено 3430 људи, од којих је 1480 и затворено. Неки од њих су били политички активисти и нису имали везе са устанком. Петнаесторица устаничких вођа је погубљено у затвору Килмејнхам од 3. до 12. јуна 1916. Међу њима је био и тешко рањени Коноли, који није могао да стоји пред стрељачким водом, па су га везали за столицу да не би пао. Пирс је погубљен први.
Ејмон де Валера није погубљен јер је рођен у САД, па је био амерички држављанин, а Констанс Маркјевиц није погубљена јер је била жена.
После хапшења и погубљења мишљење јавности се преокренуло – сви су били ужаснути, а устаничке вође почели су да буду посматрани као мученици. Организоване су меморијалне поворке, њихове фотографије масовно су се продавале, а скупљани су и добровољни прилози за њихове породице. Промена става јавности и народа отворила је пут Шин Фејну и даљим републиканским активностима, које ће на крају довести до независности Републике Ирске.
6 Попис погубљених вођа
Патрик Пирс
Том Кларк
Томас Мекдонаг
Џозеф Планкет
Едвард Дејли
Вилијам Пирс
Мајкл О'Ханрахен
Џон Мекбрајд
Имон Сент
Мајкл Малин
Корнелијус Колберт
Шон Хејстон
Шон Мекдермот
Џејмс Коноли
Томас Кент
7 Ускршњи устанак у уметности
Књижевност* “A Star Called Henry” (аутор Роди Дојл)
“Easter 1916” (аутор Вилијам Батлер Јејтс)
“Trinity” (аутор Леон Урис)
“At Swim, Two Boys” (аутор Џејми О'Нил)
"1916" (аутор Морган Левелин)
"The Red and the Green" (аутор Ајрис Мердок)
"Rebels : the Irish rising of 1916" (аутор Питер де Роса)
Филм* "Ryan's Daughter" (редитељ Дејвид Лин) (1970)
"Irish Destiny" (редитељ Џорџ Дјухурст) (1926)
"Michael Collins" (редитељ Нил Џордан) (1996)
Музика* Многобројне побуњеничке песме, између осталог:
"The Boys of the Old Brigade"
"Grace"
"Ireland Unfree"
"The Merry Ploughboy"
"Foggy Dew"
"Ballad of James Connolly" itd.


Мимоза Кусари Лила (Mimoza Kusari-Lila; Ђаковица, 16. октобар 1975) албанска је политичарка са Косова и Метохије. Од 2011. до 2013. обављала је функцију заменице премијера Републике Косово и министарке трговине и индустрије, а од 2013. до 2017. и функцију председнице општине Ђаковица.
1 Детињство и младост
Рођена је 16. октобра 1975. године у Ђаковици, у тадашњој Социјалистичкој Републици Србији. Отац јој је пулмолог, а мајка наставница албанског језика и књижевности у основној школи. Кратко време је живела у Пећи. Средином 1980-их породица се вратила у Ђаковицу.


Фалачка (Pfalz) или Палатинат је историјска покрајина у Немачкој на средњој Рајни.
1 Историја
У почетку део територије салијских Франака, а од 10. века власништво палатинског кнеза Рајнске Области (отуда и назив Палатинат, Pfalz). Од 12. века у поседу династије Хоенштауфена, од 1155. постала је грофовија. Године 1214. преузела ју је баварска династија Вителсбах (Wittelsbach) и припојила јој (1329) своја имања око Регенсбурга, формиравши тако Горњи Палатинат (Oberpfalz) на територији Баварске. Од половине 14. века Фалачка је била изборна кнежевина. Универзитет је основан у Хајделбергу 1386. године за време првог изборног кнеза Рупрехта I. Након смрти Рупрехта III (1410) његови наследници су област Фалачке поделили између себе, тако да је од 15. до 17. века настало неколико огранака династије Вителсбах (Kurpfalz, Oberpfalz-Neumarkt, Pfalz-Simmern, Pfalz-Zweibrücken, Pfalz-Mosbach, Pfalz-Neuburg). 1559. године част изабраног кнеза припала је огранку Палатинат-Симерн (до 1685). Спор око наслеђа довео је до Фалачког рата (1688–97). За Максимилијана I Јосипа 1799. године, сви првобитни поседи Вителсбаха поново су спојени, али већ 1801, немачко-француским миром у Линевилу, део Палатината на левој обали Рајне припадао је Француској, а део на десној обали Рајне Бадену и Хесен-Дармштату.


Т-62 је име за совјетски главни борбени тенк који се производио између 1961. и 1975. и постао је стандардни тенк у Совјетској армији све до појаве Т-64 и Т-72.
0.1 Варијанте
T-62
T-62A
T-62K
T-62M
T-62D
T-62MV
Tiran-6 (Израел)
0.2 Тренутни корисници
Алжир* Ангола* Куба* Египат* Еритреја* Етиопија* Иран* Израел* Јужни Курдистан (Аутономна област у Ираку, која има сопствене војне снаге)
Казахстан* Либија* Монголија* Северна Кореја* Русија* Јужна Осетија (међународно непризната држава)
Сирија* Узбекистан* Вијетнам* Јемен
0.3 Именовано следовање
Т-54 - Т-55 - Т-62 - Т-64 - Т-72 - Т-80 - Т-90 - Т-95 - T-14 Армата


Марија Исабел Урутија Окоро (María Isabel Urrutia Ocoró; Канделарија, 25. март 1965) бивша је колумбијска атлетичарка и дизачица тегова и први освајач златне медаље на Олимпијским играма за Колумбију. Спортску каријеру започела је као атлетичарка и на Олимпијским играма 1988. у Сеулу такмичила се у бацању диска и кугле. Освојила је неколико златних медаља у овим дисциплинама на Јужноамеричким играма и Боливарским играма. Дизањем тегова почела је да се бави 1989. године и исте године је освојила сребрну медаљу на Светском првенству. Светска првакиња постала је 1990. и 1994. Дизање тегова за жене уведено је на Олимпијским играма 2000. у Сиднеју. Марија Исабел Урутија, тада већ као тридесетпетогодишњакиња, освојила је златну медаљу у категорији преко седамдесет пет колограма. Ово је била прва златна медаља за Колумбију на олимпијским играма. По завршетку спортске каријере почела је да се бави политиком.
1 Спољашњи извори


Петар Радивојевић (Кушиљево код Свилајнца, 4. октобар 1877 — Београд, 21. октобар 1961) био је српски и југословенски пешадијски официр, бригадни генерал Југословенске војске, учесник Балканских ратова и Првог светског рата, троструки носилац Карађорђеве звезде и бројних одликовања.
1 Биографија
1.1 Образовање и рана каријера
Рођен је 4. октобра 1877. године у Кушиљеву код Свилајнца, као син свештеника Антонија Радивојевића и Митре. Након завршене пиротске гимназије, полази на школовање у XXX класи Војне академије у Београду.
Службовао је као водник VI и XVII пешадијског пука, потом као вршилац дужности командира чете у IV пешадијском пуку. Између 1906. и 1912. године је био командир чете и Митраљеског одељења XVII пешадијског пука у Ваљеву.
Оженио се 27. априла 1908. године са Зорком Андрић, кћерком ваљевског трговца Луке Андрића и са њом имао синове Радмила и Славка.
1.2 Балкански ратови
У Први балкански рат је ступио као командир Митраљеског одељења XVII пешадијског пука. Учествовао је у Кумановској, Прилепској и Битољској бици, као и опсади Скадра. У Другом балканском рату је учествовао у Брегалничкој бици.
1.3 Први светски рат
Учествовао је у Церској, Дринској и Колубарској бици, а потом и повлачењу преко Албаније. Упућен је са Солунског фронта у Одесу, маја 1916. године, ради формирања Српске добровољачке дивизије од заробљених аустроугарских војника српске националности на Источном фронту. Преузео је команду над другим добровољачким пуком и водио га у бици на Добруџи.
У јануару 1918. године, враћа се на Солунски фронт као командант Другог југословенског пука. Рањаван је у три наврата.
1.4 Међуратна каријера
Био је заступник начелника интендатуре Дринске дивизијске области у Ваљеву, командант пешадијског пука Краљеве гарде, командант Моравске пешадијске дивизије, Дринске пешадијске дивизије, помоћник команданта града Београда и вршилац дужности начелника Економског одељења Министарства војске, морнарице и ваздухопловства Краљевине Југославије.
Пензионисан је 15. септембра 1938. године.
Преминуо је 21. октобра 1961. године у Београду.
2 Одликовања
Орден Карађорђеве звезде са мачевима IV степена
Орден Карађорђеве звезде IV степена
Орден Карађорђеве звезде III степена
Орден Југословенске круне
3 Унапређења у чинове
потпоручник, 13. октобар 1899;
мајор, 19. април 1913;
пуковник, 14. октобар 1920;
бригадни генерал, 1. децембар 1925. године.


Исидор Севиљски (Isidoro de Sevilla, Isidorus Hispalensis) је био севиљски надбискуп од 601. до 636. године. На том положају је наследио старијег брата Леандра Севиљског. Рођен је око 560. године, а умро је 4. априла 636. године. Сматра се једним од најученијих људи раног средњег века на хришћанском Западу. Његова теолошка и остала дела најзначајнији су извор за верску и политичку историју Хиспаније у 6. и 7. веку. Одиграо је истакнуту улогу у црквеном и друштвеном животу Визиготске краљевине. Био је један од најзначајнијих учесника на црквено-државним саборима у Толеду и Севиљи. Као један од најодлучнијих бораца против аријанства, стекао је велике заслуге за сузбијање те јереси у Визиготској краљевини. На другој страни, био је велики поборник учења о двоструком исхођењу Светог духа, што није било у складу са начелима правоверног хришћанства.
1 Биографија
1.1 Детињство и образовање
Исидор је рођен у Картахени, у Хиспанији. Отац му се звао Северијан, а мајка Теодора. Припадао је породици чији су чланови активно учествовали у сузбијању аријанства међу Визиготима у Хиспанији. Због заслуга стечених на том пољу, били су проглашени свецима:
Леандар, Исидров старији брат, био је његов директни претходник на функцији севиљског надбискупа, и противник визиготског краља Леовигилда.
Фулгенције, Исидоров млађи брат, добио је на управу епископију у Есихи (Écija, Astigi) на самом почетку владавине краља Рекареда.
Флорентина, Исидрова млађа сестра, калуђерица, за коју се тврди да је водила преко 40 манастира.
Као веома млад, Исидор је остао без родитеља, те је бригу о њему преузео старији брат, Леандар. Основно образовање Исидор је примио у школи катедрале у Севиљи. У овој институцији, која је била прва своје врсте у Хиспанији, тривијум и квадривијум су предавали високоучени људи међу којима се налазио и Исидров старији брат, надбискуп Леандар. Исидор је био напредан ученик и за врло кратко време овладао је латинским, грчким и хебрејским језиком.
Да ли је Исидор икада прихватио монашки живот или није, још увек је отворено питање, али иако он сам никада није припадао ни једном монашком реду, имао је веома високо мишљење о монасима и веома их је ценио. Након смрти старијег брата Леандра, који је умро 600. или 601. године, постао је нови севиљски надбискуп.
1.2 Севиљски надбискуп
Након Леандрове смрти, Исидор га је наследио на месту надбискупа Севиље. Време у ком је Исидор био надбискуп било је време унутрашњих превирања у Визиготској краљевини. Старе институције класичног образовања Римског царства брзо су нестајале. Схвативши да и духовна и материјална добробит једног народа зависи од потпуне асимилације страних елемената, Исидор је започео рад на што већем приближавању разних народа који су тад живели у Хиспанији. Поред своје главне борбе против аријанства, такође је радио и на побољшању образовања. Основао је школу у Севиљи у којој је и сам предавао. На црквено-државним саборима је играо веома значајну улогу, поготову у Толеду (589), Севиљи (619) и опет у Толеду (633). На овим саборима су донете одлуке које су коренито допринеле променама у организацији цркве у Хиспанији. Изузетно образован, са савршеним познавањем латинског, Исидор је своју интелектуалну радозналост и огромнио знање преточио у енциклопедијску форму.
1.3 Сабори у Толеду и Севиљи
Исидоров брат Леандар је значајно допринео одлуци визиготског краља Рекареда I да напусти аријанство, што је озваничено 589. године на Трећем толедском сабору. Међутим, на истом сабору је усвојено и учење о двоструком исхођењу Светог духа, што није било у складу са начелима правоверног хришћанства. Ради афирмације тог новог учења, усвојен је и нови, Толедски симбол вере, који је настао уметањем израза Филиокве (Filioque) у Никејско-цариградски симбол вере. По томе је учење о двоструком исхођењу Светог духа постало познато као филиоквистичко или двоисходно. Одлуке овог сабора имале су далекосежне последице за историју хришћанства.
Сам Исидор је председавао Другом сабору у Севиљи (619) у време када се на визиготском престолу налазио краљ Сисебут. Овом сабору нису присуствовали само хиспански прелати, већ и прелати из Нарбона и неких других области Галије. Делатност овог сабора је била усмерена првенствено ка коначном искорењивању свих остатака аријанства.
Четврти сабор у Толеду одржан је 633. године, у присуству краља Сисенанда. Иако већ у поодмаклим годинама, Исидор је поново лично председавао сабором, на коме је изнова потврђено учење о двоструком исхођењу Светог духа. Додатни значај овог сабора је у томе што су се на њему донеле важне одлуке које ће допринети коренитој промени организације цркве у Хиспанији. По закључцима сабора, црква је била слободна и независна али је ипак полагала заклетву верности владајућем краљу Визигота. Потчињеност римском епископу тј. папи нигде се не спомиње у актима овог сабора. Изгласано је 29 нових канона у вези са црквеном дисциплином и администрацијом, осам их се односило на монахе и покајнике, десет на Јевреје, и осам на робове којима су црквене власти дале слободу. Ипак, најзначајније практичне одлуке се односе на решавање питања организације школа које је сада сваки бискуп морао да отвори при свом епископском седишту. За обавезне предмете су сматрани грчки, хебрејски и седам слободних вештина. Такође, охрабрено је и изучавање права и медицине.
2 Дела
Исидор Севиљски је био један од најзначајнијих и најученијих људи на тлу тадашње Хиспаније. Говорио је течно грчки, латински и хебрејски. Његова дела откривају свестраног и елоквентног аутора који је у свом лику представљао скуп свих наука тог времена.
Његова дела, која су многобројна и укључују веома велики број тема - наука, право, историја или теологија - прилично су несистематична и некритична, и своде се на препричавање и описивање примарних извора који су у то доба били приступачни. Ипак, дело Исидора Севиљског је послужило да се античка мисао на какав такав начин сачувају античка знања кроз Средњи век. Језик којим се користи је латински са великим утицајима народног језика, зачетка данашњег шпанског. Писао је много, био је одличан познавалац Библије што је у својим делима више пута доказао, међутим, био је више репродуктиван него оригиналан писац. Његова најважнија дела су:
2.1 Етимологије
Етимологије (Etymologiae) или Порекла (Orgines) је према Браулију и Илдефонсу, његово последње дело. Састоји се од 448 поглавља разврстаних у 20 књига, и обрађује широку лепезу наука на веома сажет, методичан и приступачан начин. Исидор је у ствари, кроз објашњење порекла и корена речи, покушао да састави кратак пресек универзалних знања, у ствари прву средњовековну енциклопедију. За доба у ком је живео, ово дело је било од непроцењиве вредности. Теме обрађене у књигама су следеће:
Граматика у 44 поглавља која садржа огромну количину информација описану на приступачан начин.
Реторика и дијалектика, у 31 поглављу.
Четири математичке науке:аритметика (9 поглавља), геометрија (5 поглавља), музика (9 поглавља) и астрономија (48 поглавља).
Медицина у 13 поглавља.
Право у 27 поглавља. Време у 12 поглавља.
Црквене књиге и позиви, 19 поглавља.
О Богу, анђелима и другим заповедима за вернике, 14 поглавља.
О Цркви и разним сектама, 11 поглавља.
Језици, народи, краљевства, ратови, грађани и односи, 7 поглавља.
Садржај по алафабетском реду и објашњење етимологије неких речи. С данашње тачке гледишта, многа етимолошка објашњења која је Исидор дао су наивна и научно незаснована.
О људима и предосећајима у 4 поглавља.
О животињама у 8 поглавља.
О Универзуму (сету) у 22 поглавља.
О Земљи и њеним деловима у 9 поглавља.
Грађевине, преглед земљишта, путева итд. у 16 поглавља.
Минералогија, стене, тежине, мере и метали у 27 поглавља.
Пољопривреда у 11 поглавља.
Рат и ратне игре у 69 поглавља.
Бродови, архитектура, разне врсте одеће, у 34 поглавља.
Храна, оруђа за домаћинство и пољопривреду, кочије, узде, итд. у 16 поглавља
2.2 Историја Гота, Вандала и Свева
Историја Гота, Вандала и Свева (Historia de regibus Gothorum, Vandalorum et Suevorum). Од свих Исидорових дела, историографска дела имају највећу практичну вредност. Ово дело је један од главних извора о животу Визигота. На основу његове Историје базирало се све касније писање историјских дела у средњовековној Шпанији. Иако према др Хугу Херцбергу (Hugo Hertzberg) Исидор није ни поседовао велики материјал, нити оно што је имао, користио на правилан начин јер је његов избор и распоред података често лош, а хронолошки ред догађаја често занемариван. Међутим, и поред свих ових замерки, поједини делови историје Гота су од непроцењиве вредности. Почев од Еурихове владавине па током прилично дугог периода, Исидор је једини извор о животу Визигота. Само захваљујући њему, данас знамо за Еурихов законик, као и о владавини Гесалиха, Теудиса, Теудигисила, Агиле и Атанагилда. И владавини Леовигилда и Рекареда имамо и друге изворе, али одређене информације које додаје Исидор су веома вредне. Од Рекареда до Свинтиле, Исидор је опет најбољи, а понекад и једини извор. С друге стране, што се тиче историје Вандала и Свева, његови списи су готово без историјске вредности, јер постоје други, вернији извори.
2.3 Друга дела
Следе нека од осталих Исидрових дела:
Хроника (Chronicon) је кратак преглед историје од настанка света до владавине цара Ираклија и краља Сисебута.
О природи ствари (De Natura Rerum Liber) је један од најпознатјих Исидорових трактата, посвећен визиготском краљу Сисебуту. Овде Исидор расправља о природи — сунцу, месецу, звездама, годишњим добима, равнодневници, планетама, води и др.
О црквеним дужностима (De Ecclesiasticis Officiis) говори о дужностима црквених лица и цркве, о црквеним правилима, заређењу, дужностима викара, презбитера, вратара, истеривача ђавола, девица, удовица, удатих и ожењених, крђтењу, вери, причешћу и др.
О знаменитим људима (De Viris Illustribus liber) је трактат о црквеним писцима које је Исидор сматрао битнима. Трактат обрађује 46 личности, а Брулије је додао и самог Исидора у издању које је он припремао (Praenotatio librorum S. Isidori a Braulione edita). Међу 46 личности су и папа Гргур, Исидоров брат, Леандар, ђакон Макробије, Иларион из Арла, Максим из Сарагосе. Ово дело представља вредан сажетак важних догађаја из црквене историје.
Монашка правила (Regula Monachorum), овај трактат је неке навео да помисле да је Исидор припадао бенедиктинском монашком реду, међутим, не постоји довољно доказа за такву тврдњу.
Синоним ламента душе грешника (Synonyma de lamentatione animae peccatricis), једно од најчуднијих Исидорових дела написаних у овлику монолога.
О католичкој вери и Новом завету против Јевреја (De Fide Catholica ex Veteri et Novo Testamento contra Judaeos), трактат о Христу, упућен његовој сестри, Флорентини, очигледно написан на њен захтев.
3 Значај
Исидор је био последњи међу хришћанским теолозима латинског Запада који је познавао античку филозофију. Његове Етимологије су сачувале бројне референце и изводе из разних данас изгубљених античких дела. Са друге стране, популарност и углед Исидорове енциклопедије су били толики да су нека дела, управо због доступности Етимологија, вероватно занемарена и заборављена. Његов савременик и пријатељ, Браулион Сарагоски сматрао га је за човека кога је Бог послао како би сачувао иберијске народе од варварских плима које су претиле да избришу остатке античке учености. Осми сабор у Толеду (653) је Исидора описао овим речима: "Тај невероватни доктор, последњи украс Правоверне цркве, најученији човек недавне прошлости, увек нека се ословљава са поштовањем."
Исидорове Етимологије биле су најпопуларнија средњовековна компилација и до 12. века и појаве превода класичних дела са арапског практично једини извор преко кога је латинска Европа познавала Аристотела и друге хеленске класике. У време ренесансе, Етимологије су и даље биле популарне тако да се између 1470. и 1530. појавило најмање десет штампаних издања. Римокатоличка црква је 1598. године канонизовала Исидора, а 1722. године уврстила га је на листу доктора тј. великих учитеља цркве на којој су пре њега уписани Јероним, Августин, Амброзије Милански, Гргур Велики, Атанасије Александријски, Василије Цезарејски, Григорије Ниски, Јован Златоусти, Бонавентура и Тома Аквински.


Индијска газела (Gazella bennettii) је врста сисара из реда папкара (Artiodactyla) и породице шупљорожаца (Bovidae).
1 Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као последња брига јер има широко распрострањење.
2 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на мањи број држава.
Врста је присутна у Пакистану, Ирану, Авганистану (непотврђено) и Индији.
3 Станиште
Станишта врсте су шуме, екосистеми ниских трава и шумски екосистеми, брдовити предели и пустиње.


Лос Аламос (Los Alamos) град је у савезној држави Њу Мексико, САД. Центар за нуклеарна истраживања. Овде је конструисана и експлодирала прва атомска бомба (испробана 16. јула 1945. код Аламогорда).
1 Географија
Лос Аламос се налази на надморској висини од 2.231 m.
2 Демографија
По попису из 2010. године број становника је 12.019, што је 110 (0,9%) становника више него 2000. године.


Црква Светог великомученика Димитрија је Српска православна црква на Новом Београду у Блоку 32.
Црквени комплекс се налази између улица Омладинских бригада и Булевара Зорана Ђинђића на адреси Омладинских бригада 3a. Припада београдско-карловачкој архиепископији.
1 Свети великомученик Димитрије Солунски
Храм је посвећен Светом Димитрију Солунском који је био хришћански светитељ и живео Солуну почетком 4. века. Поштован је као један од најважнијих православних војника међу светитељима. Слави се 8. новембра по грегоријанском календару то јест 26. октобра по јулијанском календару. Култ светог ратника Димитрија у великој мери распрострањен је и код Срба захваљујући великој блискости са грчким народом.
Свети Димитрије се сматра заштитником Солуна, јер је спасао град од непријатељске војске; исцелитељем болесника и невољника. Руси га такође славе и сматрају покровитељем и заштитником Сибира. Сви православни хришћани славе овог великомученика верујући у његове исцелитељске моћи које су многима помогле.
2 Историјат изградње храма
Земљиште за храм Светог великомученика Димитрија освештано је на Митровдан, 8. новембра 1996. године, док је Патријарх српски Павле освештао темеље храма 15. новембра 1998. године. Храм је почео са градњом 22. априла 1998. године, са прекидом градње у периоду од септембра 1998. године до јуна 1999. године.
Радове на изградњи храма изводио је КМГ Трудбеник као генерални извођач.
Храм је у основи 29 m ширине и 23 m дужине у облику уписаног крста, прављен тако да његова корисна површина буде око 500 m².
Врх куполе храма је на висини од 29 m, а са крстом који га краси, висок је 32 m.
Поред храма налази се и објекат са звоником, канцеларија за свештенике, две галерије и стан за чувара храма.
Врх куполе звоника је висине 31,73 m.
На Митровдан, 8. новембра 2001. године, његова Светост Патријарх српски Павле освештао је и крстове за оба објекта.
Почетком 2015. године почели су радови на фасади храма, као и у његовој унутрашњости.


Хекуран Мурати (Hekuran Murati; Урошевац, 7. новембар 1987) албански је економиста и конзервативни политичар који тренутно обавља функцију министра финансија, рада и трансфера Републике Косово. Након успешне каријере у државној служби и пословном саветовању, дошао је до изражаја својим истраживањима и медијским наступима у којима је критиковао лоше управљање и приватизацију јавног сектора. У политику је ушао 2019. године и био је народни посланик пре садашњег посла.
1 Биографија
Рођен је 7. новембра 1987. године у Урошевцу, у тадашњој Социјалистичкој Федеративној Републици Југославији. Дипломирао је пословно управљање на Америчком универзитету на Косову (сада РИТ Косово), након чега је завршио мастер студије из менаџмента инвестиција на Градском универзитету примењених наука и међународних финансија на Универзитету Северне Каролине у Вилмингтону.
У августу 2019. придружио се покрету Самоопредељење. Изабран је за народног посланика на изборима у октобру 2019. године. Био је председник Одбора за буџет и финансије у 7. сазиву, а паралелно је учествовао у раду Одбора за привреду, запошљавање, трговину, индустрију, предузетништво и стратешке инвестиције и Истражног одбора за приватизацију.
Познат је по фискалној опрезности. Државни приходи и расходи значајно су порасли током његовог мандата. Као министар, прекинуо је праксу издавања царинских терминала у закуп и најавио социјалне бенефиције за мајке и децу.
2 Приватни живот
Стручњак за инвестиције, последњих година је удвостручио свој портфељ приватних инвестиција. Акционар је у предузећима као што су Tesla Inc, Allianz SE, Volkswagen AG и Netflix Inc.


Јулијан Думитраш (Iulian Dumitraș; 22. јун 1982) професионални је румунски рагбиста. Његова примарна позиција је отварач, а секундарна је аријер. Током каријере играо је у румунској супер лиги и у француској првој и другој лиги. Био је део селекције Румуније на два светска купа (2007, 2011). За Румунију је одиграо 39 тест мечева и постигао 7 есеја.


Филип Артур Ларкин (9. август 1922 – 2. децембар 1985) је био енглески песник, романописац и библиотекар. Његова прва књига поезије, Северни брод (The North Ship), објављена је 1945. године, затим два романа, Џил (Jill) (1946) и Девојка у зими (A Girl in Winter) (1947), а запажен је 1955. објављивањем своје друге збирке песама, Мање преварени (The Less Deceived), праћени каснијим збиркама Венчања на Духове (The Whitsun Weddings) (1964) и Високи прозори (High Windows) (1974). Допринео је листу Дејли Телеграф као његов џез критичар од 1961. до 1971, чланци сакупљени у часопису All What Jazz: A Record Diary1961–71 (1985) и уредио је антологију поезије The Oxford Book of Twentieth Century English Verse (1973). Међу његове бројне почасти убраја се и Краљичина златна медаља за поезију. Њему је понуђено, али је одбио, место Песничког лауреата 1984. године, након смрти сер Џона Бетџемана.
Након дипломирања на Оксфордском универзитету 1943. године са првим нивоом на студијама енглеског језика и књижевности, Ларкин је постао библиотекар. Током тридесет година колико је радио као универзитетски библиотекар у библиотеци Бринмор Џонс на Универзитету Хал, створио је већи део својих објављених радова. Сам Ларкин је рекао да је лишавање за њега „оно што су нарциси били за Вордсворта“. Под утицајем В.Х. Одена, В.Б. Јејтса и Томаса Хардија, његове песме су високо структуриране, али са флексибилним формама стихова. Џин Хартли, бивша супруга Ларкиновог издавача Џорџа Хартлија (Марвел Прес), описала их је као „пикантну мешавину лирике и незадовољства“, мада антологичар Кит Тума пише да има више у Ларкиновом делу него што његова репутација грозног песимизма указује.
Ларкинова јавна личност била је особа усамљеног Енглеза који није волео славу и није имао стрпљења за замке јавног књижевног живота. Лиза Џардин назвала га је "случајним, уобичајеним расистом и лаким мизогином", али академик Џон Озборн је 2008. тврдио да су "најгоре што је неко открио о Ларкину нека језива писма и укус за порнографију мекши од онога што пролази као уобичајена забава". Упркос контроверзама, Ларкин је 2003. године, скоро две деценије након смрти, изабран у анкети Друштва песничких књига, као најомиљенији британски песник у претходних 50 година, а 2008. Тајмс га је прогласио највећим британским послератним писцем.
1973. рецензент Coventry Telegraph-а назвао је Ларкина „бардом Ковентрија“ али 2010. године, 25 година након његове смрти, Ларкинов усвојени родни град, Кингстон на Халу, био је тај који га је обележио фестивалом Ларкин 25 који је кулминирао откривањем статуе Ларкина од стране Мартина Џенингса 2. децембра 2010. године, на 25. годишњицу његове смрти.
Дана 2. децембра 2016. године, на 31. годишњицу његове смрти, у Поетском кутку у Вестминстерској опатији откривен је подни Ларкинов спомен-камен.
1 Живот
1.1 Младост и образовање
Филип Ларкин је рођен 9. августа 1922. године у Радфорду, Ковентри, као једини син и млађе дете Сиднија Ларкина (1884—1948) и његове супруге Еве Емили (1886—1977).
Породица Ларкин живела је у подручју Радфорд, у Ковентрију, све до Ларкинове пете године, пре него што се преселила у велику троспратну кућу средње класе у близини железничке станице Ковентри и школе. Преживевши бомбашке нападе у Другом светском рату, та њихова бивша кућа срушена је шездесетих година 20. века како би се уступио место програму модернизације путева, изградњом унутрашњег прстена. Његова сестра Кетрин била је 10 година старија од њега. Његов отац био је јединствена особа, „нихилистички разочаран у средњи век“, који је љубав према литератури комбиновао са ентузијазмом за нацизам и присуствовао је на два митинга у Нирнбергу средином '30-их. Упознао је свог сина са делима Езре Паунда, Т.С. Елиота, Џејмса Џојса и пре свега Д.Х. Лоренса. Његова мајка је била нервозна и пасивна жена, којом је доминирао њен супруг.
Ларкиново рано детињство у неким је аспектима било необично: мајка и сестра су га школовали код куће до осме године, ни пријатељи ни рођаци никада нису посећивали породичну кућу и муцао је. Ипак, када је пошао у школу, одмах се уклопио и створио блиска дугогодишња пријатељства. Иако је кућни живот био релативно хладан, Ларкин је уживао подршку родитеља. На пример, његова дубока страст за џезом подржана је куповином бубњарског комплета и саксофона, уз претплату на часопис DownBeat. Из основне школе прешао је у вишу школу, где је прошао прилично лоше. Упркос његовим резултатима, било му је дозвољено да остане у школи; положио је пријемне испите за колеџ Св. Џон, Оксфорд.
Ларкин је започео студије на Оксфордском универзитету у октобру 1940, годину дана након избијања Другог светског рата. Старе традиције вишег сталежа универзитетског живота су избледеле и већина студената је студирала на веома крњем степену. Због слабог вида, Ларкин није прошао на војном лекарском прегледу и могао је да студира уобичајене три године. Упознао је Кингслија Ејмиса, који је подстицао његов укус за подсмех и непоштовање и који му је остао близак пријатељ током целог живота. Ејмис, Ларкин и други универзитетски пријатељи основали су групу коју су назвали „Седморка“, састајући се како би разговарали о поезији једни других, слушали џез и одушевљено пили. У то време имао је прву стварну социјалну интеракцију са супротним полом, али није постигао романтичан напредак. 1943. полагао је завршни испит и био је веома изненађен добијањем прворазредне почасне дипломе.
1.2 Рана каријера и везе
1943. Ларкин је постављен за библиотекара јавне библиотеке у Велингтону, Шропшир. Током рада тамо је почетком 1944. упознао своју прву девојку Рут Боуман, која је 1945. године наставила да студира на Кингс колеџу у Лондону. До јуна 1946, Ларкин се донекле квалификовао за чланство у Библиотекарском удружењу и именован је за помоћника библиотекара на Универзитетском колеџу у Лестеру. Шест недеља након очеве смрти од рака у марту 1948, Ларкин је запросио Рут, а тог лета пар је провео годишњи одмор на турнеји по држави Томаса Хардија (Весекс).
У јуну 1950. Ларкин је постављен за под-библиотекара на Краљичином Универзитету Белфаст. Пре његовог одласка он и Рут су се разишли. Провео је пет година у Белфасту, што је изгледа било најсрећније доба у његовом животу.
1955. Ларкин је постао универзитетски библиотекар на Универзитету Хал, а ту функцију је обављао до своје смрти. У послератним годинама, Универзитет Хал претрпео је значајну експанзију, што је било типично за британске универзитете у том периоду. Када је Ларкин тамо заузео своје место, планови за нову универзитетску библиотеку већ су били узнапредовали. Уложио је велики напор за само неколико месеци да се упозна са њима пре него што су постављени пред универзитетски комитет; предложио је бројне измене, неке главне и структурне, које су све усвојене. Изграђена је у две етапе, а 1967. године названа је библиотеком Бринмор Џонс по Сер Бринмор Џонсу, универзитетском проректору.
Један од Ларкинових колега у Халу рекао је да је он постао велика фигура у послератном британском библиотекарству. Десет година након завршетка нове библиотеке, Ларкин је компјутеризовао евиденцију за целокупан библиотечки фонд, што је постала прва библиотека у Европи која је инсталирала Geac систем, аутоматизовани систем мрежне циркулације. Ричард Гудман је написао да се Ларкин истакао као администратор, човек комитета и арбитар. „Поштено се односио према свом особљу и мотивисао их је“, рекао је Гудман. „То је чинио са комбинацијом ефикасности, високих стандарда, хумора и саосећања.“ Током његових 30 година, фонд библиотеке се удвостручио, а буџет се проширио са 4.500 на 448.500 фунти, реално повећавајући се дванаест пута.
1.3 Каснији живот
1968. године Ларкину је понуђен ОБЕ (Орден британског царства), који је одбио. Касније у животу прихватио је понуду да буде Почасни пратилац.
Убрзо по завршетку друге и веће фазе изградње библиотеке 1969. године, успео је да преусмери своју енергију. У октобру 1970. започео је рад на састављању нове антологије поезије, The Oxford Book of Twentieth Century English Verse (1973). Харди је био песник који је био најиздашније заступљен. Било је двадесет и седам Хардијевих песама, у поређењу са само девет Т.С. Елиота (међутим, Елиот је најпознатији по дугим песмама); остали песници са највише заступљености били су В.Б. Јејтс, В.Х. Оден и Радјард Киплинг. Ларкин је укључио шест својих песама - исти број као и за Руперта Брука. У процесу састављања свеске био је разочаран што није пронашао још боље песме као доказ да је гламур око модерниста угушио глас традиционалиста.
У периоду од 1973. до 1974. Ларкин је постао почасни стипендиста колеџа Ст. Џонс, Оксфорд, а почасни степени су му доделили универзитети Ворвик, Ст. Ендрус и Сасекс. У јануару 1974, Универзитет Хал обавестио је Ларкина да ће продати зграду у парку Пирсон у којој је живео. Убрзо након тога купио је двоспратну кућу из 1950-их у Њуланд Парку.
У децембру 2010. године, у оквиру обележавања 25. годишњице Ларкинове смрти, BBC је емитовао програм под називом Филип Ларкин и Трећа жена фокусирајући се на његову везу са секретарицом Бети Макерет у коме је први пут говорила о њиховој вези. Програм је обухватио и читање новооткривене тајне песме, Драги Џејк, и открио да је Макерет била једна од инспирација за његова писања.
1.4 Последње године и смрт
1982. Ларкин је напунио шездесет. Ово је најзначајније обележила збирка есеја под насловом Ларкин у шездесетим, коју је уредио Антони Твејт, а објавили су је Фабер и Фабер. Ту су била и два телевизијска програма: епизода емисије The South Bank Show коју је представио Мелвин Брег, и полусатни специјал на BBC који је осмислио и представио министар за рад Рој Хатерсли.
1985. године Ларкин је почео да пати од рака једњака. 11. јуна 1985. оперисан је, али је утврђено да се његов рак проширио. Умро је 2. децембра 1985. године, у 63. години, и сахрањен је на општинском гробљу Котингам у близини Хала. Ларкин је на самрти затражио да се његови дневници униште.
1.5 Постхумна репутација
Ларкинова постхумна репутација била је дубоко погођена објављивањем 1992. године његових писама у издању Ентони Твејта, а следеће године и његовом званичном биографијом Филип Ларкин: Живот писца Ендруа Моушна. Они су открили његову опсесију порнографијом, његов расизам, све већи прелазак у политичку десницу.
Упркос контроверзама око његовог личног живота и мишљења, Ларкин остаје један од најпопуларнијих британских песника. 2003. године, готово две деценије након његове смрти, Ларкин је изабран за „најомиљенијег песника нације“ у истраживању Poetry Book Society, а 2008. године The Times је Ларкина именовао за највећег британског послератног писца. Три његове песме, "This Be The Verse", "The Whitsun Weddings" и "An Arundel Tomb", уврштене су у Топ 100 песама нације, за које су гласали гледаоци ВВС-јеве Bookworm 1995. године. Интересовање медија за Ларкина порасло је у двадесет првом веку.
1.6 Друштво Филип Ларкин
Друштво Филип Ларкин је добротворна организација посвећена очувању сећања и дела Филипа Ларкина. Формирано је 1995. године на десету годишњицу Ларкинове смрти, и стекло је добротворни статус у Уједињеном Краљевству 2000. године. Антони Твејт, један од Ларкинових књижевних извршитеља, постао је први председник друштва.
Друштво врши разне активности, попут предавања. Било је домаћин уметничког фестивала Ларкин 25 од јуна до децембра 2010. године у знак сећања на 25. годишњицу Ларкинове смрти.
2 Споменици
Споменици Ларкину у Кингстону на Халу, где је радио и написао већи део своје поезије, су Ларкинова зграда на Универзитету Хал у којој су смештене наставне просторије и предаваонице и Филип Ларкинов центар за поезију и креативно писање који је домаћин редовног програма књижевних дела. догађаја.
Од 5. јула до 1. октобра 2017. године, у оквиру прославе Хал Град културе УК 2017, библиотека Бринмор Џонс на Универзитету Хал поставила је изложбу под називом „Ларкин: Нове очи сваке године“. На изложби су представљени предмети из Ларкиновог живота, као и његова лична колекција књига из његовог последњег дома у Њуленд Парку, у оригиналном редоследу како их је Ларкин сврстао.
2.1 Поезија
"Church Going"
"Toads"
"Maiden Name"
"Born Yesterday" (written for the birth of Sally Amis)
"Lines on a Young Lady's Autograph Album"
"The Whitsun Weddings"
"An Arundel Tomb"
"A Study of Reading Habits"
"Home is So Sad"
"Mr Bleaney"
"This Be The Verse"
"Annus Mirabilis"
"The Explosion"
"The Building"
"High Windows"
"Aubade" (first published 1977)
"Party Politics" (last published poem)
"The Dance" (unfinished & unpublished)
"Love Again" (unpublished)
The North Ship**The Less Deceived**The Whitsun Weddings**High Windows** Two appendices of all other published poems, including XX Poems* . Faber and Faber.
2.2 Фикција
2.3 Не-фикција
2.4 Audio and television
, BBC Radio 4, 29 April 2008. Repeated BBC Radio 4, 25 January 2010.
3 Додатна литература
. Retrieved 13 November 2009.
, a long interview with Philip Larkin.
, Channel 4 television. Retrieved 13 November 2009.
, University of Hull. Retrieved 13 November 2009.
.
Brown, Mark (2008). , The Guardian, 7 May 2008.
Fletcher, Christopher (2008). , The Sunday Times, 11 May 2008.