Кућни рачунар Галаксија је развио Воја Антонић 1983. године. Као микропроцесор је користио Z80A а имао је RAM од 6 KiB-а. Спољна меморијска јединица је била касетофон а као монитор се користио обичан телевизор, по могућности са видео улазом.
1 Историја
Антонић је по својим речима рачунар почео да пројектује у хотелу „Теута“ у Рисну, а први је пут показан на штанду Завода за уџбенике и наставна средства на 14. међународном сајму опреме и средстава за савремену наставу — Учила '83, у Београду у октобру 1983. Предузећа која су сарађивала на производњи рачунара била су Завод за уџбенике и наставна средства из Београда и Електроника-Инжењеринг из Земуна.
2 Градња
Галаксија је постојала у две верзије. Комерцијалну верзију је склапала и продавала школарцима мала радионица Електроника Инжењеринг, док је „уради сам“ верзија описана у специјалном издању часописа „Галаксија“ под насловом „Рачунари у вашој кући“. Да би аматерска самоградња била лакша, организовано је уношење разних делова из Аустрије, прављење и дистрибуција матичних плоча и тастатура као и програмирање EPROM-а са оперативним системом. За склапање рачунара је било потребно између 8 и 24 сата. Током периода од око годину дана у Југославији је направљено преко хиљаду примерака рачунара за игрице Галаксија.
Цена рачунара у самоградњи је била око 200 немачких марака што није било мало, али је било барем два пута јефтиније од било ког рачунара за игрице који се могао купити на тржишту. Осим тога, тада је прописима био забрањен увоз било чега (па и рачунара) што кошта више од педесетак немачких марака, па је и то представљало мотив за многе да сами направе свој први рачунар за игрице.
3 Програми (софтвер)
Воја Антонић је написао првих неколико програма (игрица) за Галаксију (Замак, Jumping Jack...) а програме су писали и други. Многи програми су емитовани у радио емисијама „Вентилатор“ Зорана Модлија на Радију Београд 202, а објављивани су у часописима „Рачунари“, „Свет компјутера" и „Мој Микро" све до почетка деведесетих.
4 Техничке особине
Процесор: ZiLOG Z80A на 3,072 MHz
Галаксија ROM „A“ (ROM „A“ или „1“) – 4 kB EPROM (2732 EPROM) са једноставним оперативним системом, и Галаксија BASIC код за БЕЈЗИК програм преводилац.
Галаксија ROM „B“ (ROM „B“ или „2“) – 4 kB (опционо, исто 2732 EPROM), дајући додатне БЕЈЗИК команде, машински језик (асемблер), монитор машинског кода и друго.
Галаксија ROM за знакове – 2 kB (2716 EPROM) садржи дефиниције симбола (слова и знакова)
Меморија RAM: 2 до 6 kB статичке меморије (6116 RAM) у основној верзији, могуће проширење до 54 килобајта.
Текст: 32 × 16 слова или знакова, црно-бело
Псеудо-графика: 2×3 матрица, укупно 64×48 тачака.
Звук: Нема, али интерфејс за касетофон је могао да се користи у ту сврху, као на Спектруму (ZX Spectrum).
Спремање података: касетофонска трака, снимање брзином од 280 бита у секунди.
Улазни и излазни портови: 44-пински ивични конектор („Edge connector“) са Z80 бусом, касетни магнетофон (DIN конектор), црно-бели видео-сигнал са PAL синхронизацијом, (DIN конектор), и UHF антенски излаз (RCA конектор).
5 Видео систем
Пошто рачунар није имао видео картицу, микропроцесор је морао да посвећује део свог времена стварању слике. Није уобичајено да се микропроцесор користи за генерисање видео-сигнала.
Идеја да процесор рачунара може да обавља и ту функцију потекла је од Дона Ланкастера (Don Lancaster – плодни писац рачунарске литературе осамдесетих и деведесетих година прошлог века) и описана је у књизи „The Cheap Video Cookbook“ објављеној 1978. године (Howard W. Sams & Co., Inc.). Аутор је користио микропроцесор Rockwell 6502, веома мало додатног хардвера, скуп потпрограма и пуно креативно употребљеног знања о раду телевизијских апарата на којима је требало да се прикаже слика. Описани су начини генерисања графике и текста различитих резолуција. Употребљен је микропроцесор 6502 јер је могао да генерише промене на својим адресним линијама у такту од једне микросекунде извршавајући једноставан програм. Сам програм којим се то постизало није имао превише смисла са становишта програмирања јер се састојао од низа истих инструкција. Истоветну идеју, али пакујући додатни хардвер у посебан чип (ULA – User Logic Array), искористио је Клајв Синклер (Clive Sinclair) за своје рачунаре ZX80 и ZX81 као и ZX Spectrum, пуштене у продају 1980, 1981. и 1982. године.
Галаксија је настала у тежњи да се начини рачунар за игрице са разумном ценом за наше тржиште гладно рачунара-играчки. Основа, до усвајања идеје Дона Ланкастера, био је рачунар TRS Model 1 са 4 kB BASIC интерпретером. Настојање да се стандардно начињена видео јединица упрости није давало прихватљиве резултате тако да је сазнање о могућности генерисања слике уз помоћ микропроцесора значајно допринело појављивању Галаксије као производа. Вештина Воје Антонића је у томе што је успео да „натера“ микропроцесор Z80 да обавља исти посао као и микропроцесор 6502 иако је то било теже за извођење (али је свакако успело Клајву Синклеру неколико година раније). Овим поступком су добијени изузетно јефтини рачунари за игрице.
Сам аутор Галаксије, у чланку посвећеном настајању овог рачунара, наводи други извор идеје потекле од употребе микропроцесора CDP 1802 на начин који је лансирао Дон Ланкастер. Могуће је да је коришћење те идеје разјаснило неке недоумице у начину реализације који је применио Клајв Синклер с обзиром да се није могао имати директан увид у садржај специјалног чипа израђеног за ту намену. Аутор Галаксије је свакако имао приступ коду рачунара ZX81 јер је дисасемблирани ROM овог рачунара већ био објављен, одакле се могао видети начин који је користио Синклер.
Микропроцесор је био довољно брз да генерише слику и да у време повратка млаза извршава Галаксија BASIC програм.
6 Детаљни подаци
Детаљнији подаци о рачунару Galaksija су дати у следећој табели.
7 Емулатори
8 Интернет музеји
9 Додатна литература


Киркпинар фестивал у науљеном рвању (Kırkpınar oil wrestling festival; Yağlı güreş) је фестивал науљеног рвања који се одржава сваке године у Едирну (Једрене) у Турској.
1 Историјат Киркпинар фестивала
Представља једно од најстаријих спортских такмичења у свету која датирају још из средине 14. века.
Током владавине османског султана Мурата I у Едирну је основана школа рвања и од тада се у граду одржава годишња рвачка приредба.
Пеливани (рвачи) се боре за златни појас Киркпинар фестивала и титулу главног пеливана или шефа пеливана. Пеливани се сматрају изузетним личностима које красе великодушност, искреност, поштовање, поштовање традиције и обичаја. Фестивал покреће Киркпинар ага на церемонији где бендови свирају на бубњевима и зурна шалмајима (врста дувачког инструмента). Златни појас се традиционално проноси церемонијално кроз град. Мајстор церемоније представља публици пеливане на изузетно занимљив начин рецитујући њихова имена и вештине.
Сваки од рвача носи посебно сашивене дебеле панталоне од бивоље или кравље коже. Оне се такође науљују заједно са телом рвача.
2 Унескова листа нематеријалног културног наслеђа света
Киркпинар турнир је 2010. године уписан на листу Унесковог нематеријалног наслеђа света. Регистрован је под бројем 00386.


Апачи Кафка (Apache Kafka) је управљач токовима порука који развија Задужбина софтвера Апач као слободан и отворен софтвер. Писан је у програмском језику Скала. Циљ пројекта је да пружи унификовану платформу за управљање токовима података која ће имати својства високог протока и малог кашњења. Кафка је у суштини „масивно скалабилни ред за поруке по принципу објављивач/претплатник, моделован као дистрибуирани трансакциони лог“, што је чини врло корисном у инфраструктурама великих предузећа.
Дизајн Кафке је под великим утицајем трансакционих логова.
1 Историја
Кафку је првобитно развио LinkedIn, али је постала опен сорс пројекат почетком 2011. Кафка је „дипломирала“ у Апачи инкубатору 23. октобра 2012. У новембру 2014, неколико инжењера који су у LinkedIn-у развијали Кафку су основали нову компанију, Конфлуент чији фокус је управо Кафка.
1.1 Предузећа која користе Кафку
Следи списак познатих предузећа који су користили или користе Кафку:
Циско* Даумкакао* Нетфликс* Пејпал* Спотифај* Убер* Шопифај* Бетфер
1.2 Кафка перформансе
Захваљујући способности да се масивно скалира и чињеници да је углавном користе велике компаније, праћење перформанси Кафке је све значајнији задатак. Тренутно постоји неколико опен сорс (као што је LinkedIn Burrow), као и комерцијалних (као што је Датадог) платформи за мониторинг Кафке.
Кафка се често користи у спрези са алатом ZooKeeper за управљање инстанцама, што чини неопходним да се прате перформансе и овог алата у Кафка кластерима.


Аеродром Марсељ-Прованса (Aéroport Marseille-Provence) је ваздушна лука француског града Марсеља, трећег по величини у држави. Аеродром је смештен 27 km северозападно од града и, поред Марсеља, опслужује област Провансе.
Марсељска ваздушна лука је последњих година једна од десет најпрометнијих у Француској. 2022. године промет путника је био близу 10 милиона.
Аеродром је авио-чвориште за авиопревознике „Ер Франс” и „Рајанер”.


Hyundai i30 (현대 i30) је аутомобил ниже средње класе, који производи јужнокорејска фабрика аутомобила Хјундаи од 2007. године. Тренутно се производи у трећој генерацији. I30 дели своју платформу са Кијом сид, доступан као хечбек са троја врата (2011–2016), хечбек са петоро врата, караван са петоро врата и лифтбек са пет врата (2016–данас), са избором између три бензинска мотора и два дизел мотора, било са ручним или аутоматским мењачем.
I30 се продаје заједно са петом генерацијом Хјундаи елантре у Сједињеним Државама и Канади у почетку као Елантра Туринг пре него што је преименован у Елантра ГТ. Друга генерација i30 представљена је у септембру 2011. на Салону аутомобила у Франкфурту.
1 Историјат
I30 је компактни аутомобил где се продаје на већини светских тржишта (у Северној Америци се зове другачије). Он је у ствари елантра, али замењује елантру у хечбек и караван варијанти (осим у Сингапуру), што је веома слично како је био Тојота аурис заменио Тојоту королу као хечбек и караван.
I30 је годинама био сличан са Хјундаијем елантром, Кијом сид и Кијом форте. Конкуренти су му: Тојота корола, Хонда сивик, Мазда3, братски конкуренти Кија сид и Кија форте, Форд фокус, Фолксваген голф, Опел астра, Рено меган, и други.
1.1 Прва генерација (2007–2012)
Прва генерација се нашла на европском тржишту 2007. године. Прва генерација Хјундаија i30 осмишљена је у Риселсхајму, Немачка, у Хјундаијевом дизајнерском и техничком центру. Дизајнер је Томас Биркле (Thomas Bürkle).
I30 је постигао 4,2 на Euro NCAP креш тестовима за модел из 2008. и представља побољшање у односу на 3,9 постигнут током модела из 2007. године. Међутим, када је дошао редизајн, добио је 5 звездица на Euro NCAP креш тесту.
I30 је добио пуну оцену безбедности од пет звездица од стране Аустралазијског програма за процену нових аутомобила.
I30 проглашен за најбезбеднији увезени аутомобил средње величине у Аргентини.
Прва генерација I30 званично је представљена у Малезији у јулу 2009. године где су била доступна два мотора: 1.6 L (ручни и аутоматски) и 2.0 L (само аутоматски).
Уграђивали су се бензински мотори од 1.4 (109 КС), 1.6 (124 КС), 2.0 (145 КС) и дизел мотори од 1.6 CRDi (90 и 115 КС), 2.0 CRDi (140 КС).
1.1.1 i30 blue
i30 blue је варијација са Старт&Стоп технологијом (названа Idle Stop and Go). Верзије за Уједињено Краљевство долазиле су са 1.4 L, 1.6 L бензинским или 1.6 L дизел мотором, у оба модела каросерије са петоро врата или караван. Оцена емисије ЦО2 за 1.6Л бензинске моделе смањена је на 142г/км (са 152г/км). Аутомобил је представљен на сајму аутомобила у Женеви 2009. године, а произведен је у Ношовицама, Чешка Република.
1.2 Друга генерација (2011–2017)
Хјундаи је представио своју следећу потпуно нову генерацију i30 на Међународном сајму аутомобила у Франкфурту 2011. Нови i30 је такође као и прошла генерација дизајниран и пројектован у техничком центру Hyundai Motor Europe у Риселсхајму у Немачкој и нуди избор од четири мотора са укупно шест опција снаге и емисијом ЦО2 испод 100 г/км захваљујући унапређеној 1,6-литарској дизел јединици. Такође као и прошлу генерацију, дизајнер је Томас Биркле (Thomas Bürkle). Следећа генерација i30 почела је да се продаје у Европи почетком 2012, као хечбек са петоро врата. Производи се у Европи у производном погону компаније у Ношовицама, Чешка Република.
Лансиран је у Јужној Кореји од 20. октобра 2011. и то је други модел под Хјундаијевим Premium Youth Lab брендом. Нови корејски i30 се нуди са 1.6-литарским Gamma GDi мотором и 1,6Л VGT дизел мотором.
Друга генерација i30 постала је доступна у Сједињеним Државама у лето 2012. за моделску годину 2013, као Хјундаи елантра ГТ, заменивши Елантра Туринг натписну плочицу. Имао је премијеру на сајму аутомобила у Чикагу 2012, заједно са новим Хјундаи елантра купе, са истим 1,8-литарским Nu MPI мотором као и оригинална Елантра МД лимузина. У 2014. 1.8-литарски мотор је замењен 2.0-литарским Nu GDI мотором, због мишљења критичара да 1.8-литарски мотор није био довољно спортски за ГТ надимак. Доступна у једном нивоу опреме, Елантра ГТ је нудила неколико различитих пакета опција који су додали додатне карактеристике. Стаклени панорамски кров је доступан као опција.
Уграђивали су се бензински мотори од 1.4 (100 КС), 1.6 GDI (130 и 136 КС), 1.6 T-GDI са турбином (186 КС) и дизел мотори од 1.6 CRDi (90, 100, 128 и 136 КС).
1.3 Трећа генерација (2016–)
Хjундаи је представио трећу генерацију i30 на Салону аутомобила у Паризу 2016. Аутомобил је представио нови дизајнерски језик за бренд под називом „Каскадна решетка“. Лансиран је за тржиште Северне Америке 2017. године као модел за 2018. као елантра ГТ. За 2019. моделску годину, само за европска тржишта, Хјундаи је стандардизовао предњи дизајн i30 фестбек, за све верзије i30. (Изузев модела i30 N-Line и i30N).
Хјундаи i30 Фестбек заменио је елантру на тржиштима ЕУ где се продавао до јесени 2017, где је био представљен на Салону аутомобила у Франкфурту.
Уграђивали су се бензински мотори од 1.0 T-GDI (120 КС), 1.4 T-GDI (140 КС), 1.5 T-GDI (160 КС), атмосферски 1.4 (100 КС), 1.5 (110 КС) и дизел мотор од 1.6 CRDi (110, 115 КС и 136 КС).
2 Спољашне везе


Мула (перс. и ملا; מולא) је персијска верска титула која долази из речи маула (учитељ) и обиљежава најниже шиитске верске представнике.
Мула има довољно теолошког знања да може посредовати у расправама, али није школован у 15 до 18 година дугом курсу (дванаестника), који је значајан у шиитском Ирану и отвара врата у вишу хијерархију - хијерархија муџехида, који су овлашћени, као ајатоле, да самостално одлучују у правно-верским речима. Овлашћење муле је слично овлашћењима сунитских улема.
Иранска револуција 1979. године је дјелимично последица дјеловања мула.


Тринаести серијал британског научнофантастичног програма Доктор Ху, познат под колективним именом Флукс, емитован је од 31. октобра до 5. децембра 2021. године. Серијал је трећи и последњи који је водио Крис Чибнал као главни сценариста и извршни продуцент. Ово је тринаести серијал која је емитован након оживљавања програма 2005. године и укупно тридесет девета сезона. Серијал, првобитно најављен у новембру 2019. године, последњи је емитован недељом увече, настављајући тренд који су поставила претходна два серијала. Пратила су га три повезана специјала емитована 2022. године.
Џоди Витакер се вратила у свом трећем и последњем серијалу као Тринаести Доктор, инкарнација Доктора, ванземаљског Господара времена који путује кроз време и простор у свом броду ТАРДИС-у који споља поприма изглед британске полицијске кутије. У тринаестом серијалу такође су глумили Мандип Гил и Џон Бишоп као Докторови сапутници Јасмин Кан и Ден Луис. Серијал се фокусира на Тринаестог Доктора и њене сапутнике док прате аномалију која прети да уништи универзум, познату као „Флукс”, док се баве непријатељима и тајнама из Докторине прошлости.
Серијал се састоји од шест епизода које чине јединствену причу у целом серијалу. Шест епизода режирали су Џејми Магнус Стоун и Ажур Салим. Стоун је већ био редитељ појединих епизода претходног серијала, а Салим је режирао као нови сарадник. Чибнал је написао свих шест епизода серијала заједно са Мекин Алдертон која се такође вратила након писања за претходни серијал. Снимање је почело у новембру 2020. и завршено је до августа 2021. године. Серијал је добио помешане рецензије критичара.
1 Улоге
Џоди Витакер као Тринаести Доктор
Мандип Гил као Јасмин Кан
Џон Бишоп као Ден Луис
2 Епизоде
По први пут од 23. сезоне (1986) и трећи пут у историји програма, серијал прати јединствену причу у целини, и не садржи самосталне епизоде. Ово је други пут да су све епизоде обухваћене једним бројем приче; шеснаеста сезона (1978–79) задржала је одвојене серијске ознаке.
3 Избор глумаца
Серијал је трећи у ком се појављује Џоди Витакер као Тринаести Доктор. Мандип Гил се такође вратила као Јасмин Кан. Након одласка Бредлија Волша и Тосина Кола након „Револуције Далека” (2021), Џон Бишоп се придружио глумачкој постави серијала као Ден Луис.
Џејкоб Андерсон се појављује у споредној улози Виндера. Џо Мартин се вратила као Одбегла Докторка у епизоди „Некада давно” пошто се последњи пут појавила у епизодама дванаестог серијала „Бегунац од Џадуна” и „Ванвременска деца” (2020). Поред тога, Џема Редгрејв је поново тумачила своју улогу Кејт Стјуарт, лика који се понављао у епизодама Једанаестог и Дванаестог Доктора, која је последњи пут виђена у „Зајгонској инвазији” / „Зајгонској инверзији” (2015). У епизодним улогама у серијалу такође се појављују Тадеа Грејам као Виндерова љубавница Бел, Крејг Елис као Лупари Карваниста, Рошенда Сандал и Сем Спруел као непријатељски Разарачи Азур и Рој, Анабел Шоли као Клер и Кевин Мекнели као професор Џерико.
Остали гостујући глумци у серијалу били су Крег Паркинсон као Велика Змија, Сара Пауел као Мери Сикол, Џералд Кид као генерал Логан, Пенелопи Ен Мекги као госпођа Хејворд, Стив Орам као Џозеф Вилијамсон, Нађа Албина као Дајен, Џонатан Вотсон као заповедник Риско и Скак и Пол Бротон као Невил.
4 Продукција
4.1 Развој
Директор серије Крис Чибнал најавио је да је тринаести серијал у фази развоја у новембру 2019, пре премијере дванаестог серијала. Чибнал се вратио као шоуранер, будући да је у тој улози био од једанаестог серијала.
Због утицаја пандемије ковида 19 на телевизију, продукција серијала је укључивала само осам епизода, што је мање у односу на претходних једанаест. Шест епизода је одређено за тринаести серијал, а додатне три су емитоване следеће године. Последња епизода би била последња Витакерина и Чибналова у улогама главне глумице и извршног продуцента.
Касније је открио у подкасту радија Слободни Скаро да је серијал за длаку избегао отказивање и да су он и Витакерова одбили друге понуде за посао да би га завршили: „Постојала је недеља када није требало да буде снимања, када ми је понуђен други посао.” Чибнал је такође изјавио да је серијал био прекинут на најмање сат времена.
У јулу 2021. пред крај снимања, и Витакерова и Чибнал објавили су своју намеру да напусте програм након серијала и три повезана специјала који ће се емитовати до 2022. године. Чибнал је објаснио да су се он и Витакерова договорили о „три серијала и тачка” пакту и да је „сада наша смена завршена и враћамо кључеве ТАРДИС-а”. Сем њих, серију је напустио и композитор Сегун Акинола, рекавши да планира да оде заједно са њима.
4.2 Писање
Максин Алдертон, сценаристкиња епизоде дванаестог серијала „Проклетство виле Диодати”, наведена је у свом CV-у као „главна сценаристкиња” за тринаести серијал. У априлу 2020, Чибнал је потврдио да је писање за серијал почело и да се наставило даљински током пандемије ковида 19. Чибнал је написао свих шест епизода серијала, а са Алдертоновом је сарађивао на писању четврте епизоде.
Ед Хајм, који је написао „Одводи те” (2018) и „Сироче 55” (2020) из два претходна серијала, навео је у свом CV-у да је био спреман да напише једну епизоду за серијал, као и Пит Мектај, међутим, Чибнал је касније у октобру 2021. изјавио:
Прича укључује неке од понављајућих ванземаљаца Доктора Хуа међу којима су Киберљуди, Далеци, Удови, Сонтаранци и Уплакани анђели.
4.3 Снимање
Према речима извршне директорке продукције Трејси Симпсон, предпродукција за тринаести серијал требало је да почне у јуну 2020, а снимање је првобитно било заказано за септембар исте године. Снимање је на крају почело у новембру 2020. и трајало је десет месеци. Снимање је још увек трајало у јулу 2021. што је потврђено на Сан Дијего Комик Кону. Џејми Магнус Стоун је режирао прву, другу и четврту епизоду, а Ажур Салим трећу, пету и шесту. Снимање шест епизода серијала заједно са два специјала из 2022. завршено је до августа 2021. године.
5 Издања
5.1 Промоција
Серијал је први пут промовисан на Сан Дијего Комик Кону 25. јула 2021, где је објављен први тизер трејлер. Током октобра 2021. године, брод Сонтаранаца је био пројектован изнад Ливерпула, а Докторов „број телефона” је објављен у промотивној поруци. Дана 8. октобра 2021. налози на друштвеним мрежама Доктора Хуа били су ван мреже. Витакерова се појавила у епизоди Емисије Грејама Нортона 15. октобра 2021. током које је објављен други трејлер.
5.2 Емитовање
Серијал је почео са приказивањем 31. октобра 2021. на каналу BBC One и емитован је до 5. децембра исте године. Серијал од шест епизода такође је био познат под колоквијалним насловом Флукс. У Сједињеним Државама серијал је емитован истог дана на каналу BBC America, док је стриминг услуга AMC+ имала права на пренос на захтев за нове епизоде. У Аустралији епизоде су објављене истог дана на ABC iview-у и емитоване на каналу ABC TV Plus.
У мају 2017. године објављено је да због услова уговора између BBC Worldwide-а и SMG Pictures-а у Кини, друштво имало прво право одбијања куповине за кинеско тржиште будућих серијала програма закључно са 15. серијалом. У октобру 2019. године, HBO Max и BBC су склопили договор за додатна два серијала Доктора Хуа, укључујући и тринаести и четрнаести серијал.
5.3 Кућна издања
Дана 24. јануара 2022, цео 13. серијал је објављен на DVD и Blu-ray форматима у Региону 2. Прва два специјала из 2022. године „Предвечерје Далека” и „Легенда о Морским ђаволима” су објављена 23. маја на DVD и Blu-ray форматима. Трећи и последњи специјал из 2022. године, „Моћ Доктора” објављен је на DVD и Blu-ray форматима 7. новембра 2022. године.
Три специјала су прикупљена и објављена на Blu-ray форматима 7. новембра као део комплета „Специјали 13. серијала”.
6 Пријем
6.1 Рејтинзи
Најгледанија епизода серијала била је „Апокалипса за Ноћ вештица” са 5,8 милиона гледалаца, а следи „Рат Сонтаранаца” са 5,5 милиона. Што се тиче гледаности преко ноћи, „Апокалипса за Ноћ вештица” имала је око 400.000 гледалаца мање од премијерне епизоде 12. серијала, „Спајфол”. Према Индексу уважавања, просечна стопа одобравања серијала била је 77/100 при чему је највишу оцену имало „Село Анђела” са 79, а најнижу „Некада давно” са 75.
6.2 Критички пријем
Тринаести серијал Доктора Хуа наишао је на помешане рецензије критичара, а многи су га назвали одличним завршетком Тринаестог Доктора. Серијал има рејтинг одобравања од 82% на страници за прикупљање рецензија Rotten Tomatoes са просечном оценом 6/10, на основу 52 рецензије критичара. На веб-сајту Metacritic има пондерисану просечну оцену 68 од 100 на основу шест рецензија, што указује на „генрално повољне критике”. Бен Кларк из Collider-а приметио је да је серијал имао трећу најнижу оцену на IMDb-у са 6,5/10, само испред друга два серијала Џоди Витакер, једанаестог и дванаестог, који су били на 13. и 12. месту респективно.
Међутим, у поређењу са другим серијалима, тринаести се обично сматра једним од најгорих. Едвард Клири из Screen Rant-а оценио је серијал као најлошији од савремених серијала, напомињући да је Витакерина овде најбоље одиграла улогу Доктора, али да је био најгори серијал у њеном низу у целини. Серијал је назвао антиклиматским и сматрао да се крај „није исплатио”. Упркос овим критикама, Клири га и даље описује као „леп испраћај” Тринаестог Доктора.
На ранг листи веб-сајта Digital Spy, Морган Џефри и Ребека Кук су такође поставили 13. серијал на последње место. Џефри и Кукова су га назвали „дивним испраћајем”, као и најбољом изведбом Витакерове у улози Доктора. Иако су њих двоје сматрали серијал смешним и забавним, они су такође критиковали писање и видан недостатак правца. Описали су га као збуњујући и „помало несхватљив”.


Вилијам Френклин Бил Вернер (William Franklyn Bill Verner; Округ Гранди (Илиноис), 24. јун 1883 — Пинкни, 1. јул 1966) био је амерички атлетичар, са почетка 20. века. Такмичио се у трчању, а највише успеха је имао у трци на 1.500 метара, мада је 1905. био првак САД на 10.000 метара.
Такмичио се у четири дисциплине на Летњим олимпијским играма 1904. одржаним у Сент Луису и освојио 2 сребрне медаље. У трци на 1.500 метара био је други (4:06,8) иза свог земљака Џима Лајтбодија. Другу сребрну медаљу освојио је у екипној трци на 4 миље. Ту медаљу МОК приписује Мешовитом тиму јер је у америчком тиму био један Француз.
Трке на 800 метара завршио је на шестом, а на 2.590 метара са препрекама на четвртом месту.


Миса је главна еухаристијска литургијска служба у многим облицима западног хришћанства. Термин миса се обично користи у Католичкој цркви, западном обреду православља, старокатолицизму и независном католицизму. Термин се такође користи у многим лутеранским црквама, као и у неким англиканским црквама, а у ретким приликама и у другим протестантским црквама.
Друге хришћанске деноминације могу користити термине као што су Божанска служба или богослужење (и често само „служба”), уместо речи миса. За прославу еухаристије у источном хришћанству, укључујући и источне католичке цркве, обично се користе други термини, као што су Божанска литургија, Света Курбана, Свети Куробо и Бадарак (или Патараг).
1 Етимологија
Енглеска именица Mass изведена је из средњовековног латинског la. Латинска реч је усвојена у староенглеском као ang (преко вулгарнолатинског облика la), и понекад је тумачена као sendnes (тј. „слање, отпуштање”).
Сам латински израз la био је у употреби до 6. века. Највероватније потиче из завршне формуле la („Идите, отпуштени сте”); la је овде каснолатински супстантив који одговара класичном la. Историјски гледано, постојала су и друга етимолошка објашњења именице la која тврде да не потичу од формуле la. Фортескју (1910) наводи старија, „измишљена” етимолошка објашњења, посебно латинизацију хебрејског (he) „бесквасни хлеб; жртвени дар”, извођење које су у 16. веку фаворизовали Ројхлин и Мартин Лутер, или грчког grc „иницијација”, или чак германског de „скуп”. Француски историчар Шарл ду Френ, сир ду Канж је 1678. године известио о „различитим мишљењима о пореклу” именице la „миса”, укључујући и извођење из хебрејског (la), овде приписаног Цезару Баронију. Хебрејско извођење је учена спекулација из филологије 16. века; средњовековни ауторитети су изводили именицу la из глагола la, али не у вези са формулом la. Тако, la (9. век) објашњава реч као la („од 'слања', јер нас шаље ка Богу”), док је Руперт из Дојца (рани 12. век) изводи из „отпуштања” „непријатељстава која су постојала између Бога и људи” (la).
2 Ред мисе
Прави се разлика између текстова који се понављају на свакој прослави мисе (la, ординаријум) и текстова који се певају у зависности од прилике (la, пропријум).
3 Католичка црква
Католичка црква види мису или еухаристију као „извор и врхунац хришћанског живота”, ка којем су усмерени остали сакраменти. У миси се спомињу Исусов живот, Тајна вечера и жртвена смрт на крсту на Голготи. Рукоположени служитељ (свештеник или бискуп) делује in persona Christi, док подсећа на речи и гестове Исуса Христа на Тајној вечери и предводи заједницу у слављењу Бога. Миса се састоји из два дела, Литургија речи и Литургија еухаристије.
Језуитски свештеник Руне П. Турингер је, пишући 1965. године, приметио да је „еухаристијска литургија државне Цркве Шведске, која је лутеранска, у многим аспектима ближа обреду римске мисе него било која друга протестантска црква”. Иако је по спољашњем изгледу слична лутеранској миси или англиканској миси, Католичка црква прави разлику између своје мисе и њихових на основу онога што сматра валидношћу редова њиховог свештенства, и као резултат тога, обично не дозвољава интеркомунион између чланова ових цркава. У писму из 1993. године бискупу Јоханесу Ханзелману из Евангеличке лутеранске цркве у Баварској, кардинал Рацингер (касније папа Бенедикт XVI) је потврдио да „теологија оријентисана на концепт сукцесије [бискупа], као што је она која важи у Католичкој и Православној цркви, ни на који начин не мора да пориче спасоносно присуство Господње [Heilschaffende Gegenwart des Herrn] у лутеранској [evangelische] Господњој вечери”. Декрет Декрет о екуменизму, донет на Другом ватиканском сабору 1964. године, бележи да Католичка црква схвата да када друге верске групе (као што су лутерани, англиканци и презбитеријанци) „обележавају његову смрт и васкрсење у Господњој вечери, оне исповедају да то означава живот у заједници са Христом и очекују његов славни долазак”.
Унутар фиксне структуре описане у наставку, која је специфична за римски обред, читања из Светог писма, антифони који се певају или рецитују током улазне процесије или на причешћу, и неке друге молитве варирају сваког дана у складу са литургијским календаром.
3.1 Уводни обреди
Свештеник улази, са ђаконом ако га има, и олтарским служитељима (који могу деловати као круцифер, носачи свећа и турифер). Свештеник чини знак крста са народом и формално их поздравља. Од понуђених опција за уводне обреде, она коју литургичари преферирају повезује хвалоспев уводне химне са Славом Богу на висини која следи.Kyrie eleison овде од раних времена представља узвик Божјем милосрђу. Покојнички чин који је установио Тридентски сабор такође је овде дозвољен, уз упозорење да не треба да окрене заједницу саму ка себи током ових обреда који имају за циљ да уједине окупљене као једну хвалебну заједницу. Уводни обреди се завршавају колектом (зборном молитвом).
3.2 Литургија речи
Недељом и на велике празнике, дају се три читања из Светог писма. Осталим данима су само два. Ако постоје три читања, прво је из Старог завета (термин шири од „Хебрејска Библија”, јер укључује деутероканонске књиге), или из Дела апостолска током васкршњег времена. Прво читање прати псалам, који се рецитује или пева респонзоријално. Друго читање је из новозаветних посланица, обично из једне од Павлових посланица. Затим се пева еванђелска акламација док се Књига јеванђеља процесијски носи, понекад са тамјаном и свећама, до амвона; ако се не пева, може се изоставити. Завршно читање и врхунац Литургије речи је проглашење јеванђеља од стране ђакона или свештеника. Свим недељама и светим данима обавезе, а по могућности на свим мисама, држи се омилија или проповед која се ослања на неки аспект читања или саме литургије. Омилија је пожељно да буде морална и поучна. На крају се Никејски или, посебно од Васкрса до Духова, Апостолски симбол вере исповеда недељом и на велике празнике, а затим следи Општа молитва или Молитва верних. Ознака „верних” потиче из времена када катекумени нису остајали на овој молитви нити на ономе што следи.
3.3 Литургија еухаристије
Литургија еухаристије почиње припремом олтара и дарова, док се може прикупљати милостиња. Ово се завршава речима свештеника: „Молите, браћо, да моја и ваша жртва буде угодна Богу, свемогућем Оцу.” Заједница устаје и одговара: „Нека Господ прими жртву из твојих руку, на хвалу и славу свога имена, за наше добро и добро целе своје свете Цркве.” Свештеник затим изговара променљиву молитву над даровима.
Затим, у дијалогу са верницима, свештеник подсећа на значење „еухаристије” – да се захвали Богу. Следи променљива молитва захваљивања, која се завршава акламацијом „Свет, Свет... Небо и земља пуни су твоје славе. ...Благословен који долази у име Господње. Хосана на висини.”
Следи анафора, или тачније „еухаристијска молитва”. Најстарија анафора римског обреда, утврђена од Тридентског сабора, назива се Римски канон, са централним елементима који датирају из четвртог века. Са литургијском обновом након Другог ватиканског сабора, састављене су бројне друге еухаристијске молитве, укључујући четири за дечје мисе. Централни део еухаристије је наратив установљења, који подсећа на речи и дела Исуса на његовој Тајној вечери, које је рекао својим ученицима да чине у спомен на њега. Затим заједница акламира своју веру у Христову победу над смрћу и своју наду у вечни живот. Од ране цркве, суштински део еухаристијске молитве је епиклеза, призивање Светог Духа да посвети дар и да „неокаљана жртва која се прима у причешћу буде на спасење онима који ће је примити.” Свештеник завршава доксологијом у славу Божјег дела, на шта народ даје свој Амин целој еухаристијској молитви.
3.4 Обред причешћа
Сви заједно рецитују или певају „Оче наш” („Pater Noster” или „Our Father”). Свештеник га уводи кратком фразом и наставља молитвом званом емболизам, након чега народ одговара другом доксологијом. Размењује се знак мира, а затим се пева или рецитује литанија „Јагње Божје” („Agnus Dei” на латинском) док свештеник ломи хостију и ставља комадић у главни путир; ово је познато као обред ломљења и мешања.
Свештеник затим показује посвећене елементе заједници, говорећи: „Ево Јагњета Божјег, ево онога који одузима грехе света. Блажени они који су позвани на вечеру Јагњетову”, на шта сви одговарају: „Господе, нисам достојан да уђеш под кров мој, него само реци реч и оздравиће душа моја.” Затим се даје причешће, често уз помоћ лаичких служитеља са посвећеним вином. Према католичком учењу, за примање причешћа треба бити у стању благодати, без смртног греха. Певање свих верника током процесије причешћа се подстиче како би се „изразило духовно јединство причасника” из хлеба који их чини једним. Следи време тихе рефлексије, а затим променљива завршна молитва мисе.
3.5 Завршни обред
Свештеник даје благослов присутнима. Ђакон, или у његовом одсуству сам свештеник, затим отпушта народ, бирајући формулу којом се народ „шаље” да шири добру вест. Заједница одговара: „Богу хвала.” Сви певају завршну химну док служитељи у процесији иду ка задњем делу цркве.
4 Цркве западног обреда православља
Пошто већина источних православних хришћана користи византијски обред, већина источних православних цркава своју еухаристијску службу назива „Божанска литургија”. Међутим, постоји велики број парохија унутар Источне православне цркве које користе измењену верзију латинских литургијских обреда. Већина парохија користи „Божанску литургију Светог Тихона”, која је ревизија англиканске Књиге заједничких молитава, или „Божанску литургију Светог Григорија”, која је изведена из тридентског облика римског обреда мисе. Ове рубрике су ревидиране да одражавају доктрину и догме Источне православне цркве. Стога, клаузула филиокве је уклоњена, додата је потпунија епиклеза, и уведена је употреба квасног хлеба.
4.1 Божанска литургија Светог Григорија
Припрема за мису
Confiteor
Kyrie Eleison
Gloria in excelsis deo
Колекта дана
Посланица
Градуал
Алелуја
Јеванђеље
Проповед
Никејско-цариградски симбол вере
Принос дарова
Дијалог
Предсловље
Sanctus
Канон
Оче наш
Ломљење хлеба
Agnus Dei
Молитве пре причешћа
Свето причешће
Молитва захваљивања
Отпуст
Благослов верних
Последње јеванђеље
5 Лутеранство
У Књизи сагласности, члан XXIV („О миси”) Аугзбуршке конфесије (1530) почиње овако:
...миса се код нас задржава и слави са највећим поштовањем. Ми не укидамо мису, већ је религиозно чувамо и бранимо. [...] Задржавамо традиционалну литургијску форму. [...] У нашим црквама миса се слави сваке недеље и на друге свете дане, када се сакрамент нуди онима који га желе након што су испитани и опроштени (члан XXIV).
Лутеранске цркве често славе еухаристију сваке недеље (Господњи дан) на миси. Ово је у складу са лутеранским конфесијама, као и са ставовима које је промовисао Мартин Лутер. Еухаристијски служитељи носе сакраменталне елементе болеснима у болницама и старачким домовима, као и у затворима. Пракса недељног причешћа је норма у већини лутеранских парохија широм света. Бискупи и свештеници (пастори) већих лутеранских тела снажно су подстицали праксу недељне мисе, а дневна миса се нуди у неким лутеранским црквама, као и у лутеранским самостанима и манастирима, као што су манастир Естанбек и Кућа Светог Августина.
Традиционално, у лутеранским црквама, миса се слави ad orientem, будући да је „оријентисана ка истоку одакле ће се вратити Сунце праведности”. Иако неке парохије сада славе мису versus populum, традиционални литургијски положај ad orientem задржавају многе лутеранске цркве.=
2 Ред мисе
=* Интроит* Припрема за мису* Опроштај грехова* Молитва захваљивања* Kyrie Eleison* Gloria и Laudamus* Колекта дана* Читање из Старог завета* Респонзоријални псалам* Читање посланице* Градуал* Алелуја* Читање јеванђеља* Проповед* Никејски симбол вере* Обавештења* Заступничка молитва* Принос дарова* Еухаристијска молитва**Sursum Corda** Предсловље** Sanctus* Оче наш* Ломљење хлеба* Pax* Agnus Dei* Молитве пре причешћа* Свето причешће* Молитва захваљивања* Benedicamus Domino* Благослов верних* Отпуст
Лутерани потврђују да је Жртва мисе (sacrificium eucharistikon) жртва захвалности и хвале (sacrificia laudis):
Спремни смо да се миса схвати као дневна жртва, под условом да то значи целу мису, церемонију, као и проповедање јеванђеља, веру, молитву и захваљивање. Све то заједно чини дневну жртву Новог завета; церемонија је установљена због њих и не треба је одвајати од њих. Зато Павле каже (I Кор. 11:26): „Јер кад год једете овај хлеб и пијете ову чашу, смрт Господњу објављујете.” (Апологија XXIV:35)
Мартин Лутер је одбацио делове римског обреда мисе, посебно римокатолички Канон мисе, који, како је тврдио, није био у складу са . Тај стих упоређује старозаветне свештенике, који су морали редовно да приносе жртву помирења за грехе, са јединим свештеником Христом, који своје тело нуди само једном као жртву. Ова тема се такође провлачи и у , и . Лутер је као замену саставио ревидирани обред на латинском језику, Formula missae, 1523. године, и народни Deutsche Messe 1526. године.Formula Missae је заменила Канон мисе следећим:
(i) Sursum Corda и предсловље, до „кроз Христа Господа нашег”.
(ii) Речи установљења, интониране.
(iii) Sanctus и Benedictus са подизањем хлеба и путира.
Апологија Аугзбуршке конфесије је потврдила грчки канон, а црквени ред Пфалц-Нојбурга (1543), који је обликовао лутерански теолог Филип Меланхтон, укључује следећу еухаристијску молитву пре Речи установљења:
Господе Исусе Христе, једини истинити Сине Бога живога, који си тело своје предао у горку смрт за све нас, и пролио крв своју за опроштење наших греха, и заповедио свим својим ученицима да једу то исто тело твоје и пију крв твоју да би се сећали смрти твоје; приносимо пред твоје божанско величанство ове твоје дарове хлеба и вина и молимо те да их осветиш и благословиш својом божанском милошћу, добротом и силом и одредиш [schaffen] да овај хлеб и вино буду [sei] твоје тело и крв, чак до вечног живота свима који их једу и пију.
Ред мисе који је настао под литургијским реформама лутеранског теолога Олауса Петрија, проширио је анафору из Formula Missae, што је, према литургијском научнику Френку Сену, подстакло „црквени живот који је био и католички и евангелички, обухватајући целокупно становништво земље и одржавајући континуитет са предреформацијским традицијама, али усредсређен на јеванђеље Библије.”
Скандинавски, фински и неки лутерани који говоре енглески користе термин „миса” за своју еухаристијску службу, иако се у већини немачких и енглеских цркава чешће користе термини „Божанска служба”, „Свето причешће” или „Света еухаристија”, мада и термин „миса” такође ужива употребу.
6 Англиканство
У англиканској традицији, миса је један од многих термина за еухаристију. Чешће се користе термини Света причест, Света еухаристија или Господња вечера. Повремено се користи и термин који се користи у источним црквама, Божанска литургија. У англиканском свету енглеског говорног подручја, термин који се користи често идентификује еухаристијску теологију особе која га користи. „Мису” често користе англо-католици.
6.1 Структура обреда
Различите еухаристијске литургије које користе националне цркве Англиканске заједнице континуирано су еволуирале из издања Књига заједничких молитава из 1549. и 1552. године, од којих су оба свој облик и садржај углавном дуговала раду Томаса Кранмера, који је око 1547. године одбацио средњовековну теологију мисе. Иако је обред из 1549. задржао традиционални редослед мисе, његова темељна теологија била је Кранмерова, а четвородневна расправа у Дому лордова током децембра 1548. јасно показује да се то већ увелико удаљило од традиционалног католицизма. У ревизији из 1552. то је постало јасно реструктурирањем елемената обреда, док је готово сав језик задржан, тако да је постао, по речима англо-католичког литургијског историчара (Артура Куратена) „низ побожности за причешће; ослобођен мисе са којом су привремено били повезани 1548. и 1549.”. Неки обреди, попут шкотског из 1637. и америчког из 1789, вратили су се моделу из 1549. Од времена Елизабетанског насељавања 1559. године, службе су дозвољавале одређену разноликост теолошког тумачења. Данашњи обреди углавном прате исти општи петоделни облик. Неки или сви од следећих елемената могу бити измењени, премештени или одсутни у зависности од обреда, литургијског доба и употребе провинције или националне цркве:
Окупљање: Почиње поздравом заснованим на тројичној формули или сезонском акламацијом (литургијска година) („Благословен Бог: Отац, Син и Свети Дух. И благословено царство његово, сада и увек. Амин.”). Затим следе Kyrie и општа исповест и опрост. Недељом изван адвента и великог поста, као и на велике празнике, пева се или изговара la. Уводни обред се затим завршава колектом дана.
Проглашавање и слушање Речи: Обично два до три читања из Писма, од којих је једно увек из јеванђеља, плус псалам (или његов део) или кантикул између лекција. Након тога следи проповед или омилија; рецитовање једног од симбола вере, тј. Апостолског или Никејског, врши се недељом и на празнике.
Молитве народа: Веома различите по облику.
Мир: Народ устаје, поздравља се и размењује знаке Божјег мира у име Господње. Ово служи као мост између молитава, лекција, проповеди и симбола вере ка делу причешћа у еухаристији.
Прослава еухаристије: Дарови хлеба и вина се доносе, заједно са другим даровима (као што су новац или храна за банку хране, итд.), и изговара се молитва приноса дарова. Након тога, приноси се еухаристијска молитва (названа „Велика захвалност”). Ова молитва се састоји од дијалога (Sursum Corda), предсловља, санктуса и бенедиктуса, речи установљења, анамнезе, епиклезе, молбе за спасење и доксологије. Оче наш претходи ломљењу хлеба, након чега следи молитва понизног приступа или Agnus Dei и подела светих дарова (хлеба и вина).
Отпуст: Постоји молитва после причешћа, која је општа молитва захваљивања. Служба се завршава тројичним благословом и отпустом.
Литургија је подељена на два главна дела: Литургија речи (Окупљање, Проглашавање и слушање Речи, Молитве народа) и Литургија еухаристије (заједно са отпустом), али се цела литургија сама по себи такође правилно назива Света еухаристија. Редослед литургије је готово идентичан римском обреду, осим што исповест греха завршава Литургију речи у англиканским обредима у Северној Америци, док је у римском обреду (када се користи) и у англиканским обредима у многим јурисдикцијама исповест близу почетка службе.
6.2 Посебне мисе
Англиканска традиција укључује одвојене обреде за венчане, погребне и заветне мисе. Еухаристија је саставни део многих других сакраменталних служби, укључујући рукоположење и потврду.
6.3 Церемонијал
Неке англо-католичке парохије користе англиканске верзије Тридентског мисала, као што су Енглески мисал, Англикански мисал или Амерички мисал, за слављење мисе, од којих су сви намењени првенствено за слављење еухаристије, или користе ред за еухаристију из Common Worship уређен према традиционалној структури, и често са интерполацијама из римског обреда. У Епископалној цркви (САД) објављена је англо-католичка адаптација Књиге заједничких молитава из 1979. године на традиционалном језику (An Anglican Service Book).
Све ове књиге садрже елементе као што су медитације за председавајућег(е) служитеља(е) током литургије, и други материјал као што је обред за благослов палми на Цвети, пропријуми за посебне празнике и упутства за правилан церемонијални ред. Ове књиге се користе као шири католички контекст у којем се слави литургијска употреба која се налази у Књизи заједничких молитава и сродним литургијским књигама. У Енглеској, додатни литургијски текстови за правилно слављење фестивала, празника и сезона налазе се у Common Worship; Times and Seasons (2013), Festivals (Common Worship: Services and Prayers for the Church of England) (2008) и Common Worship: Holy Week and Easter (2011). Ове књиге се у англо-католичким парохијама често допуњују књигама које прецизирају церемонијалне радње, као што су A Priest's Handbook Дениса Г. Михна, Ceremonies of the Eucharist Хауарда Е. Галија, Low Mass Ceremonial Ч. П. А. Бернета, Ritual Notes Е.Ц.Р. Ламбурна и The Parson's Handbook (Перси Дирмер). У евангеличким англиканским парохијама, рубрике детаљно описане у Књизи заједничких молитава сматрају се нормативним.
7 Методизам
Прослава „мисе” у методистичким црквама, обично позната као Служба трпезе, заснована је на Недељној служби из 1784. године, ревизији литургије Књиге заједничких молитава из 1662. коју је одобрио Џон Весли. Употреба термина „миса” је веома ретка у методизму. Термини „Света причест”, „Господња вечера” и у мањој мери „еухаристија” су много типичнији.
Служитељ методистичке еухаристије мора бити рукоположени или лиценцирани свештеник. У Слободној методистичкој цркви, литургија еухаристије, како је наведена у њеној Књизи дисциплине, описана је на следећи начин:* Позив: Ви који се истински и озбиљно кајете за своје грехе, који живите у љубави и миру са својим ближњима и који намеравате да водите нов живот, следећи заповести Божје и ходећи његовим светим путевима, приступите с вером и примите овај свети сакрамент за своју утеху; и понизно клечећи, учините своју искрену исповест Свемогућем Богу.
Општа исповест
Оче наш
Потврда вере
Колекта
Sanctus
Gloria Patri
Молитва понизног приступа
Молитва посвећења елемената
Благослов
Методистичке службе богослужења, после 1992. године, одражавају екуменски покрет и литургијски покрет, посебно Методистичка миса, која је углавном дело теолога Доналда Ц. Лејсија.
8 Календарска употреба
Енглески суфикс ' (еквивалент модерном енглеском „Mass”) може означавати одређене истакнуте (првобитно верске) празнике или сезоне засноване на традиционалној литургијској години. На пример:
width=96%width=32%
Сретење (Candlemas)
Дан Свете невине деце витлејемске (Childermas)
Божић (Christmas)
width=32%
Сви свети (Hallowmas)
Johnmas (Ивањдан)
Ламмас
width=32%
Мартиње (Martinmas)
Михољдан (Michelmas)
9 Види још
Asperges
Плава миса
Задужбинска капела
Еухаристијска теологија
Златна миса
Литургијске реформе папе Пија XII
Миса (музика)
Миса у Католичкој цркви
Миса Павла VI
Порекло еухаристије
Папска миса
Понтификална висока миса
Црвена миса
Реквијем
Римски мисал
Сакраменти Католичке цркве
Свечана миса
Задушна миса (заветна миса за душе у чистилишту)
10 Напомене
11 Референце
11.1 Литература
(GIRM)
Balzaretti, C., (2000). Missa: storia di una secolare ricerca etimologica ancora aperta. Edizioni Liturgiche
Baldovin, SJ, John F., (2008). Reforming the Liturgy: A Response to the Critics. The Liturgical Press.
Bugnini, Annibale (Archbishop), (1990). The Reform of the Liturgy 1948–1975. The Liturgical Press.
Donghi, Antonio, (2009). Words and Gestures in the Liturgy. The Liturgical Press.
, Revised and Expanded Edition.
Johnson, Lawrence J., (2009). Worship in the Early Church: An Anthology of Historical Sources. The Liturgical Press.
Jungmann, Josef Andreas, (1948). Missarum Sollemnia. A genetic explanation of the Roman Mass (2 volumes). Herder, Vienna. First edition, 1948; 2nd Edition, 1949, 5th edition, Herder, Vienna-Freiburg-Basel, and Nova & Vetera, Bonn, 1962, .
Marini, Piero (Archbishop), (2007). A Challenging Reform: Realizing the Vision of the Liturgical Renewal. The Liturgical Press.
Martimort, A.G. (editor). The Church At Prayer. The Liturgical Press.
Stuckwisch, Richard, (2011). Philip Melanchthon and the Lutheran Confession of Eucharistic Sacrifice. Repristination Press.
12 Спољашње везеСадашњи облик римског обреда
(New American Bible верзија)
(Jerusalem Bible верзија)
(текст у званичном Лекционару за Ирску, Аустралију, Британију, Нови Зеланд итд.)Тридентска миса Лутеранска миса укључујући редове за велику и малу мису
Англиканска Света причест'''


Ливонска губернија (Лифляндская губерния, Liflyandskaya guberniya; Gouvernement Livland, Livländisches Gouvernement; Vidzemes guberņa, након насељавања Летонаца у покрајини Видземе) била је једна од Балтичких губернија у склопу Руске Империје, сада је подручје подељено између Летоније и Естоније.
1 Историја
Након капитулације Естоније и Ливоније 1710. године, 28. јула 1713. Петар Велики је основао Ришку губернију (link=no) којој су прикључени и Смоленски ујезд, Дорогобуж ујезд, Рослављски ујезд и Вјаземски ујезд из Смоленске губерније.
Шведска је званично предала Шведску Ливонију 1721. године Русији миром у Ништаду. У 1722. години Тартума је додата Ришкој губернији. 1726. године Смоленска губернија је одвојена од Ришке, која је тада имала 5 покрајина - Ригу, Цесис, Тарту, Парну и Сарему. Током 1783. је губернији прикључена жупанија Слока. 3. јула 1783. Катарина Велика је реорганизовала губернију у Ришко намесништво. Тек 1796, након Треће поделе Пољске, територија је преименована у Ливонску губернију.
До краја 19. века губернијом нису важили руски закони већ је аутономно управљао феудални Ландтаг састављен од локалног немачког балтичког племства. Немачко племство је инсистирало на очувању својих привилегија и употребе немачког језика. У 1816. години цар Александар је ослободио кметове у Ливонији, што је претходило његовим плановима за укидање феудалног система у целој Русији.
Након руске Фебруарске револуције у 1917. години, северни део Ливонске губерније је прикључен Естонској губернији и формирана је аутономна губернија Естонија. Аутономна губернија Естонија је усвојила декларацију о независности Естоније 24. фебруара 1918, један дан пре окупације од стране немачке војске за време Првог светског рата.
Миром у Брест-Литовску 3. марта 1918, бољшевичка Русија је прихватила губитак Ливонске губерније и споразумом закљученим у Берлину 27. августа 1918. аутономна губернија Естонија и Ливонска губернија су одвојене од Русије.


Апстракти су сажеци научних чланака. Обично претходе тексту у штампаним чланцима и често се укључују у индексе и прегледе попут „Social work abstract”. Апстракти се обично састоје од једног параграфа до 200 речи који даје оквирни преглед о садржају чланка, представља кључне концепте, методологију употребљену у студији проблема као и закључке.
1 Додатна литература


Вентимиља (Ventimiglia) град је у северозападној Италији. То је трећи по величини град округа Империја у оквиру италијанске покрајине Лигурија.
1 Природне одлике
Град Вентимиља је смештен у западном подручју Ђеновског залива, дела Тиренског мора. Француска граница се налази близу града, свега 5 km западно. Град се сместио у невеликој приморској долини, изнад које се стрмо издижу Лигуријски Алпи.
2 Историја
Данашња Вентимиља је била бивше главно место лигурског племена Интемела, који су се дуго одупирали староримским насртајима и које је поразио Скауро тек у 2. веку п. н. е.
У готском рату Вентимиљу опседају Византија и Готи, а касније га напада и лангобардски краљ Ротари. Место поновно доживљава процват за вријеме Родоалда. У 10. веку нападају га Сарацени. Ускоро је град са околином постао невелика грофовија. Године 1139. Ђенова је напала и заузела ово место. Током ђеновљанске владавине избило је неколико побуна против власти. Касније су Вентимиљу привремено држали Савојци (1389. године и 1746. ), те Напуљска краљевина (1410. ).
3 Становништво
Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 23.926 становника.
Вентимиља данас има око 26.000 становника, махом Италијана. Током протеклих деценија у град се доселило много досељеника из иностранства.
4 Привреда
Градска привреда се махом ослања на туризам. Околина града познат по узгајању и изложбама цвећа (Санремо зову и „Град цвећа"), које се даље прерађује у индустрији парфема.
5 Галерија
6 Градови побратими
Piazza Armerina, Sicily


Џорџ Вилерс (George Villiers, 1st Duke of Buckingham; Лестершир, 28. август 1592 — Портсмут, 23. август 1628) био је енглески дворанин, први војвода од Бакингема и миљеник краља Џејмса I Стјуарта.
1 Биографија
Имао великог утицаја на краља Џејмса и његовог сина Чарлса I Стјуарта. Са краљем се упознао 1614. године, краљ му је 1617. године доделио титулу грофа, а 1619. титулу високог адмирала. Добијене положаје Вилерс је користио за унапређење и богаћење својих рођака, на незадовољство Парламента и енглеског племства.
1623. године Вилерс је постао први војвода од Бакингема, а исте године је послат у Мадрид да посредује уговарању брака између Чарлса, принца од Велса, и ћерке шпанског краља. Преговори су пропали и то углавном због Вилерсове надмености. Касније је Вилерс чак убедио Џејмса да објави рат Шпанији.
После Чарлсовог ступања на престо 1625. године, Вилерс је остао на положају краљевог саветника, што је имало катастрофалне последице на спољну политику. Организовао је велики али неуспешан напад на шпанску луку Кадиз. 1627. године је повео војску како би помогао француским хугенотима у опсади Ла Рошела, али је после четири месеца лошег ратовања морао да се повуче.
Годину дана касније, убијен је бодежом од стране једног поморског официра, незадовољног због начина на који је Вилерс водио рат.


Шкода кодијак (Škoda Kodiaq) је теренски аутомобил који производи чешка фабрика аутомобила Шкода од друге половине 2016. године.
Кодијак је највеће Шкодино теренско возило, које је засновано на MQB платформи као и Фолксваген тигуан II и Сеат атека. Међутим, кодијак ће имати седам седишта и дужину од 4,7 метара, што значи да је већи од тигуана. Кодијак има амбицију да се такмичи са луксузним ривалима као што су Ауди Q5 и BMW X3, тако да се очекује богатија стандардна опрема него што је уобичајено код Шкодиних модела. Очекује се да ће бити прво Шкодино возило са уграђеним хибридним електричним погоном.
Као концепт возило први пут је представљен на салон аутомобила у Женеви марта 2016. године под називом VisionS concept. Раније се претпостављало да ће се ново возило звати Snowman или Polar, међутим крајем 2015. године одлучено је да ће се звати кодијак, по медведу Кодијаку, који живи на јужној обали Аљаске. Премијеру је имао на салону у Паризу у октобру 2016. године, а на тржиште је дошао почетком 2017. године.


Етјен Безу (Étienne Bézout; Немур, 31. март 1730 — Бас Лож, 27. септембар 1783) био је француски математичар. Рођен је у Немуру, Сена и Марна, Француска, а умро је у Бас Ложу (близу Фонтенблоа), у Француској.
Поред бројних мање важних дела, написао је Théorie générale des équations algébriques, дело објављено у Паризу 1779. године, које је садржало доста новог и драгоценог материјала везаног за теорију елиминације и симетричне функције за корене једначина: користио је детерминанте у једном раду у Историји краљевске академије (Histoire de l'académie royale), 1764. године, али се није бавио генералном теоријом.


Велики Тимочки андезитски масив налази се у источној Србији и представља предео богат облицима палеовулканског рељефа. Он има меридијански правац пружања, од Мајданпека на северу до Сокобањске и Књажевачке котлине на југу. Дужина масива износи преко 80 km а ширина до 22 km.
Андезитски масив настао је у прошлости изливањем огромних маса андезита и дацита у пространој потолини између планина Старице, Кучаја, Ртња и Тупижнице и долине Тимока. На овом простору вулкански рад био је интензиван још у горњој креди, у периоду од пре 80 - 60 милиона година.
У рељефу масива преовлађују купаста узвишења која су поређана у низове. Јован Цвијић издвојио је три низа вулканских купа: Првулове чуке, Страхинове чуке и низ Тилва Њагре. Ови низови купа имају правац ССЗ-ЈЈИ и истичу се у планинском масиву Црног врха који је изграђен од андезита. Између купа, у интерколинским улегнућима, нема речних токова и долина. Према Јовану Цвијићу, то је примарни рељеф од вулканских ерупција. Купе ретко представљају један врх, већ се на терену издиже неколико главица. Оне се издижу око 80-180 m изнад околног терена. Од низова купа одвајају се бочне косе које чине утисак споредних кратера. Таква је бочна Меџинова чука изнад Брестовачке бање. Чука Лужуко представља комплекс андезитских главица.
Палеовулканска купа Тилва Њагра је најизразитија купа у читавој еруптивној области. Одликује се очуваном формом правог вулкана, симетричним странама и бочном, паразитском купом, Тилва Миком. Главна купа висока је 770 m а Тилва Мика 625 m.
У сливу Злотске реке, између села Злота и Брестовачке бање, налази се читав низ мањих палеовулканских купа. Најизразитије од њих су Кумастакан, јужно од планинске масе Црног врха и Крште Сатули код Злота, у подножју источног одсека планије Кучаја. Купа Кумастакан (730 m) је широка у бази око 1 km, а њена релативна висина је 250 m. Крште Сатули (432 m) се диже око 190 m изнад корита Злотске реке и има идеалну конусну форму. Идући од Црног врха ка југу јавља се читав низ мањих купа: Краку Илијон 660 m, Руђина Галоњи 653 m, Ремецова чука 524 m, Девесељ 507 m, Скорушулуј 490 m, Првулово брдо 600 m, Савачки камен 498 m итд.
Андезитске купе пружају се и далеко на север али и југ у односу на Црни врх. Северно од Црног врха истичу се Шуш, Коруге, Купинова глава итд. док их на југу има особито на Јежевици, између Ртња и Тупижнице. Оне су мање морфолошки изразите и знатно преиначене ерозијом.


Гроф Алфред фон Шлифен (Alfred Graf von Schlieffen; Берлин, 28. фебруар 1833 — Берлин, 4. јануар 1913) је био немачки фелдмаршал и стратег који је био на положају начелника штаба војске Немачког царства. Познат је по плану који је назван по њему а у коме је разрађена стратегија коју је требало да примени немачка војска у рату против Француске и Русије.


Кетрин Тејт (Catherine Tate; Блумсбери, 5. децембар 1969) британска је комичарка, глумица и сценаристкиња. Освојила је бројне награде за свој рад на скеч комедији Кетрин Тејт шоу, као и седам номинација за награду БАФТА и номинацију за награду Еми.
Након успеха серијала Кетрин Тејт шоу, појавила се 2006. године као Дона Нобл у божићном специјалу хит серије Доктор Ху, да би касније репризирала улогу и постала Докторова сапутница у 4. серијалу који је емитован током 2008. године. Од 2011. до 2013. године играла је улогу Нели Бертрам у америчкој верзији серије У канцеларији.


Сантијаго де Леон де Каракас (Santiago de León de Caracas) је највећи и главни град Венецуеле. Налази се у котлини на реци Гуаире.
Број становника у центру (историјски центар града „Либертадор“) достигао је 3 милиона, док у ширем подручју живи 4 до 5 милиона. Каракас се увећава стихијски изградњом бариоса (сиротињских четврти) на брдима око града.
Каракас је 25. јула 1567. године основао Дијего де Лозада под именом Сантијаго де Леон де Каракас (Santiago de León de Carácas).
1 Географија
Град се налази на северу Венецуеле у истоименој уској долини на 760–920 m надморске висине. Од Карипског мора удаљенј је око 10 km ваздушном линијом и планинама Авила висине 2.200 m. Лука и аеродром Каракаса налазе се у насељима на обали мора. Клима овог подручја је тропска са средњом годишњом температуром од 22,5 °C и годишњом количином падавина између 900 и 1300 милиметара.
1.1 Клима
Климатски услови и природна вегетација у обалном појасу чине изузетно сложен образац. Температура се углавном смањује са растућим надморским висинама, а падавина и влажност су високи на падинама који се суочавају са источним путем према превладавајућим ветровима. Одлучујући климатски фактор у долини је елевација. Температуре се крећу од око 7 °C до 33 °C), годишње просечно око 21 °C. Насупрот томе, просјечна температура у Ла Гуаира, на нивоу мора само 16 km, налази се на ниској око 27 °C. Сезонски опсег температуре у Каракасу између просека најхладнијег месеца (јануара) и најтоплијег мјесеца (маја) је пар степени, знатно мање од нормалног дневног опсега. Годишње падавине су око 800 mm. Од маја до новембра постоји изразита кишна сезона, која чини више од четири петине укупних годишњих падавина и садржи топло, влажно време. Насупрот томе, сушна сезона, од децембра до априла, карактеришу чисто небо и пријатно хладне температуре.
Веће планинске падине, поготово на северу, углавном су облачне. Постоји прилично богата вегетација, укључујући остатке шума, која остаје зелена током целе године. Други делови раскошне вегетације чувају се у главним парковима града и његовим разним вртовима, укључујући и Ботаничку башту. Тамо где превладавају неугодне косине, ерозија је озбиљан проблем. Живота птица, која је некада премашила 100 врста у долини, драматично је смањена.
2 Историја
Колумбо је 1498. био први Европљанин који је стигао до обале код Каракаса. Ту је настала мала колонија европских досељеника коју с ускоро уништили домороци.
Град је настао око 1570: шпански конкистадор Дијего де Лозада је 1567. основао град под именом Сантијаго де Леон де Каракас. Касније је Каракас постао седиште обласног гувернера.
Око 1750. град је доживео процват уследизвоза какаоа.
Тешки земљотреси су уништили Каракас два пута: 1755. делимично и 26. марта 1812. потпуно. У другом земљотресу погинуло је 12.000 људи.
Декларација о независности је проглашена у Каракасу 29. јула 1811, а град је од Шпанаца ослободио Симон Боливар 1814. Рат је трајао до 1821. Од 17. новембра 1831. Каракас је главни град Републике Венецуеле.
Економија нафтом богате Венецуеле се нагло развијала у првој половини 20. века. Каракас је тако постао један од најважнијих економских центара Латинске Америке. Током 50-их, 60-их и 70-их, Каракас је доживео интензивну модернизацију. Тада је подигнут Универзитет Венецуеле. Касније у град пристиже велики број бивших сељака из унутрашњости у потрази за послом у индустрији.
Данас је криминал велики проблем у Каракасу. Године 2006. у њему се догодило 4.160 убистава.
3 Привреда
Каракас је финансијски и индустријски центар Венецуеле. Најважније индустријске гране су текстилна, машинска и индустрија прераде коже. Веома важну економску и политичку улогу играју још хемијска, прехрамбена и индустрија прераде нафте (ланац рафинерија Petroleos de Venezuela). У Каракасу је седиште једине берзе у Венецуели (Bolsa de Valores de Caracas). Аутомобилска индустрија ММЦ Аутомориц је један од највећих послодаваца у граду.
Економија Венецуеле скоро искључиво заснива на нафти. Откривена 1914. године, нафта је претворила Венецуелу у једну од најбогатијих земаља Латинске Америке и још увијек чини више од 20% бруто домаћег производа (БДП) земље. Велики нафтни бум дошао је током седамдесетих година 20. века, чиме је земља скоро навечер трансформисала. Иако су главне уљне наслаге лоциране у сливу Маракаибо, Каракас је изузетно користио приходе од нафте; Његова модерна архитектура и њен статус као центар политичке, научне и културне Венецуеле су углавном захваљујући приходу нафте. Каракас је главни пословни центар у земљи, као и центар свих пословних сектора - пољопривреда, нафта, струја - иако већина ресурса долази из различитих дијелова земље. Недавни пренос моћи у највећу нафтну компанију у земљи допринио је економској несигурности нације која производи нафту, а економисти пажљиво прате тржишта, пословни сектор и политичку ситуацију у Каракасу.
3.1 Саобраћај
Каракас има метро који је отворен 1983. Од 1994. у овом систему постоје 3 линије.
Аеродром Каракас се налази северно од Каракаса, на обали близу места Мајкетиа. Са градским центром повезан је ауто-путем који је дуг више од 30 km.
4 Партнерски градови
Њу Орлеанс
Сан Франциско
Алжир
Ел Ајун
Ла Паз
Манагва
Монтевидео
Сан Салвадор
Виго
Екатепек де Морелос
Сантијаго де Керетаро
Мелиља* Авеиро
Трухиљо
Мексико Сити
Минск
Мадрид* Техеран
Рио де Жанеиро
Лас Палмас де Гран Канарија
Санта Круз де Тенерифе1* Санто Доминго
Кали
Росарио* Клуж-Напока
Округ Хонолулу
5 Рођени у Каракасу
Николас Мадуро (р. 1962), политичар и председник Венецуеле 2013—2026
Хуан Алфонсо Батиста (р. 1976), венецуелански режисер
Ромуло Гаљегос (1884—1969), писац и политичар
Франсиско де Миранда (1750—1816), револуционар
Симон Боливар (1783—1830), револуционар


Бен и ја је цртани филм од две ролне у продукцији студија Волт Дизни. Премијерно је приказан 10. новембра 1953. и заснован је на дечјој књизи Роберта Лосона, која је први пут објављена 1939. И филм и књига обрађују причу о црквеном мишу и Бенџамину Френклину, али се цртани филм мање ослања на стварне историјске догађаје и личности. Америчка академија је филм номиновала за Оскара за најбољи кратки анимирани филм.
Филм је синхронизован на српски језик и током деведесетих често је приказиван на Радио телевизији Србије.
1 Радња
Док група радозналих туриста посматра статуу Бенџамина Френклина, почиње прича o значају црквеног миша Амоса[a] у животу чувеног Бенџамина Френклина. Испричана из Амосове перспективе, у форми његових сећања, прича открива како је сићушни миш први пут срео Френклина и спријатељио се, а потом му помагао у издаваштву, изумима и политичкој каријери. Међу Амосовим заслугама, представљени су и проналазак бифокалних наочара, пећи и новог концепта за Бенов магазин Пор Ричардс Улманах.
Након Френклинових експеримената са електрицитетом, који су Амоса замало коштали живота, њих двојица се раздвају, али се поново срећу у јеку Америчке револуције, када Амос помаже Томасу Џеферсону да напише Декларацију независности.
2 Аниматори
Оливер Џонстон*Волфганг Рајтерман*Џон Лаунсбери*Клиф Нордберг*Марвин Вудвард*Хју Фрејзер*Ерик Кливорт*Хал Кинг*Лес Кларк*Дон Ласк*Харви Тумс*Џери Хаткок*Џорџ Роули (ефекти)
Ал Демпстер (позадине)
Телма Витмер (позадине)
Дик Ентони (позадине)
Ал Зинен (лејаут)
Хју Хенеси (лејаут)
Тор Патнам (лејаут)
3 Видео издања
Прво видео издање филма, под насловом C'era Una Volta un Topo, објављено је на видео-касети у Италији 1984. Филм се такође појавио и у Немачкој на ВХС издању Micky, Donald und Goofy im Märchenland.
Бен и ја је у Сједињеним Државама објављен на видео-касети 1987. у оквиру едиције Mini Classics.
Цртани је у Америци објављен на ласердиску Ben and Me / Bongo, као и у Јапану 1986. на издању Once Upon a Mouse.
Премијеру на ДВД формату Бен и ја је имао у децембру 2005. такође у Америци, на издању Disney Rarities Celebrated Shorts, 1920s - 1960s, које је објављено у оквиру петог таласа престижне Дизнијеве ДВД едиције Walt Disney Treasures.
Крајем 2006. поново је објављен на ДВД-у Timeless Tales Vol. 3.
4 Гласови
Миш Амос и наратор: Стерлинг Холовеј / Властимир Ђуза Стојиљковић
Бенџамин Френклин: Чарлс Раглс / Милутин Мића Татић
Томас Џеферсон, остали: Ханс Конрид / Љубиша Бачић
Остали гласови: Бил Томпсон, Стен Фриберг
5 Напомене
^ Према синхронизацији РТБ. Амерички изговор је Ејмос.


Филип(tele ) (гр. Φίλιππος, од φιλος (philos) "пријатељ, друг" и ‘ιππος (hippos) "коњ" ) је мушко име грчког порекла, које се користи у скандинавским земљама, Чешкој, Пољској, Холандији, Бугарској, Хрватској, Србији, Словенији, Македонији, Мађарској, Румунији. Потиче из грчког „Philippos“ (Φίλιππος) у значењу „љубитељ (пријатељ) коња“.
1 Историјат
Само деца племенитог порекла у старом веку називана су овим именом, јер је поседовање коња била привилегија богатих.
Први за кога је познато да се звао Филип је македонски краљ, отац Александра Великог. На католичком западу име се појавило захваљујући удаји руске кнегиње Ане за француског краља Анрија Првог, чији је син назван Филип Први. Један од дванаесторице Христових апостола звао се Филип, па је ово име постало често у хришћанским земљама.Ово име је такође носило и неколико Шпанских краљева, од којих је најпознатији Филип I. Због непостојања гласа ф у говору, код нас се име Филип појављивало у облицима Пилип и Вилип.
2 Имендани
Имендан се слави у више земаља:
Бугарска: 14. новембар
Чешка: 26. мај
Словачка: 23. август
Пољска: 11. април, 1. мај, 11. мај, 26. мај, 10. јул, 23. август, 13. септембар, 22. октобар, 24. октобар
Шведска: 2. мај
Србија: 27. новембар
3 Популарност
Популарно је у свим језицима хришћанских народа, захваљујући томе што се тако звао један од дванаесторице Христових апостола. Познати Филип био је и македонски краљ, отац Александра Великог, али се тако звало још неколико владара античке Македоније, као и Француске, одакле се раширило по западној Европи. Ово име од 1900. до 2005. никада није било међу првих 1.000 имена у САД, али је зато у периоду од 1998. до 2007. увек било у самом врху популарности (међу првих десет) у Шведској, а 2004. међу првих сто у Канади. У Норвешкој је у периоду од 2004. до 2007. било међу првих 150, у Немачкој је 2007. било на 211. месту, а у Квебеку је исте године било на 522. Име је популарно и у многим другим земљама.
4 Изведена имена
Женски облик овог имена је Филипа, а од њега изведена су имена Филипа, Филипина и Филипинка.
5 Карактеристике
Особа која очарава. Често носи браду. Ови људи су углавном високи, стидљиви, врло слатки, дражесни и племенити.


Пингвини (Sphenisciformes) су монотипични ред водених, нелетећих птица, које живе углавном на јужној хемисфери. Једини члан реда је истоимена породица Spheniscidae, која обухвата шест родова са 17 или 20 врста, у зависности од аутора. Пингвини су прилагођени животу у води са крилима која су еволуирала у пераја. Перје им је црно на леђима, док је на трбуху бијело. Хране се рачићима, рибом, лигњама и другим морским животињама које лове док пливају под водом. Под водом проводе скоро половину свог живота.
Иако су све врсте пингвина поријеклом са јужне хемисфере, они не живе само у областима са хладном климом, попут Антарктика. У ствари, само неколико врста пингвина живи толико јужно. Неколико врста живи у умјереном појасу, а једна врста, галапагошки пингвин, живи близу екватора.
Највећа жива врста је царски пингвин; највећи представници ове врсте су високи око 1,1 m и тешки око 35 kg. Најмања врста пингвина је патуљасти пингвин, чији су припадници високи око 40 cm и тешки 1 kg. Веће врсте пингвина насељавају хладније предјеле, док се мањи пингвини могу пронаћи у умјереним или чак тропским областима. Неке праисторијске врсте пингвина су достизале џиновске размјере, висине и тежине попут одраслог човјека.
1 Физичке особине
Пингвини су врло прилагођени животу у води. Њихова крила су се трансформисала у пераја за роњење, бескорисна за летење. У води су стога изузетно окретни. У њиховом глатком перју се налази слој ваздуха који их штити од хладноће али и помаже при роњењу. Већина врста је само незнатно тежа од тежине воде коју истискују својим тијелом, па им је због тога релативно лако ронити. Под водом могу да достигну брзину од 5 до 10 km/h, а неке врсте чак и више — до 36 km/h. Под водом могу остати и до 20 минута. Приликом брзог пливања веслају крилима. У ствари, ноге користе као крму, јер су им прсти спојени кожом, а потисак постижу крилима. Када пливају лагано, користе само ноге.
На копну, пингвини се служе првенствено кратким и крутим репом, али и крилима да одрже усправан положај тијела. С обзиром да им се ноге налазе сасвим на задњем крају тијела, они могу да стоје само усправно и никако другачије. На копну се крећу гегајући се или клизајући се на трбусима.
Висина пингвина, у зависности од врсте, може бити од 40 cm до 120 cm. Највиша врста пингвина је царски пингвин (Aptenodytes forsteri), чије су одрасле јединке високе око 1,1 m и тешке преко 35 kg. Најмања врста је патуљасти пингвин, који је висок до 43 cm и тежак око 1 kg. Обично у хладнијим крајевима живе већи, а у умјереним и топлијим климама живе мањи пингвини, што се слаже са Бергмановим правилом.
Неки праисторијски пингвини били су јако велики — тешки или високи као човјек. Њихова станишта нису била ограничена само на Антарктик, већ су настањивали простране субантарктичке регионе. Фосили који су 2007. године нађени у Перуу, говоре о врсти пингвина који је био висок око 1,5 m са кљуном од око 30 cm и који представља највишег пингвина на свету. Фосили су нађени у пустињи Атакама, што указује да им тада није била неопходна хладноћа за преживљавање. Откривени фосили су стари око 36.000 година и датирају из једног од најтоплијих периода у посљедњих 65 милиона година
1.1 Анатомија
За разлику од других птица које не лете (нпр. нојева), пингвини имају на грудној кости изражен високо обликован гребен на који се веже снажна летна мускулатура. За разлику од летења, при роњењу је потребна иста количина енергије за спуштање као и за подизање крила. Због тога, пингвини имају већу површину лопатица од свих других птица, јер се на њих ослањају мишићи који покрећу крила. Кости надлактица и подлактица су у лакту круто срасли у истом правцу што перајама даје већу чврстину. Кости, које су иначе код птица шупље и лагане, код пингвина су густе и тешке (нису пнеуматичне) јер им није потребна лакоћа за летење, а цјевасте кости су им испуњене густом, уљастом коштаном сржи.
Бедрене кости су врло кратке, зглобови кољена крути а ноге јако помакнуте према назад што узрокује њихов необични, усправни ход на копну. Стопала на којима имају пловне кожице су релативно кратка, па птице на копну стоје на петама при чему им крута репна пера служе као потпора. Реп им је врло смањен. Код других птица које роне, реп служи као „кормило“, док су код пингвина ту улогу преузеле ноге. На ногама имају по четири прста окренутих ка напред, од којих су три повезана пловном кожицом.
Глава им је мала, гледајући у односу на тијело, а врат им је кратак, али и врло дебео. Већина пингвина има врло снажан и кратак кљун. Кљун им је карактеристичног облика: раван, чврст, бочно спљоштен, оштрих ивица и на врху зашиљен и повијен надоле. Изузетак су велики пингвини (Aptenodytes), чији је кљун, вјероватно због прилагођавања плијену којег представљају углавном брзе рибе, дугачак, витак и лако савијен према доле.
1.2 Перје
Перје је кратко и густо и не пропушта воду. Равномјерно је распоређено по тијелу (што се сматра примитивном карактеристиком која је заступљена код малог броја група птица). Личи на крљушти, јер је распоређено попут цријепа на крову. Ту особину да не пропушта воду, перје има и захваљујући томе што нема чије. Боја перја пингвина је специјализована за камуфлажу, на леђној страни тамна, плавосива која се прелијева у црну, а са доње, трбушне стране, бијела, тако да се при погледу одозго стапају са тамном бојом дубоког мора, а при погледу одоздо са свјетлошћу неба. Готово сви пингвини из потпородице Eudyptes имају на глави врло упадљиву наранџастожуту ћубу, због чега се називају „ћубасти пингвини“. Младе животиње су углавном покривене једнобојним паперјем, сивим или смеђим, а само неке врсте имају бијеле бокове и стомак.
Најчешће након сезоне гнијежђења и подизања младунаца, код пингвина наступа митарење, тј. замјена перја. У том раздобљу, које, зависно од врсте може трајати од два до шест седмица, птице троше своје масне резерве двоструко брже него раније јер слабо роне и самим тим слабо лове. За то вријеме знају изгубити и до трећине своје укупне тјелесне масе. Код папуанских (Pygoscelis papua) и галапагошких (Spheniscus mendiculus) пингвина вријеме митарења није тачно одређено и може бити у било које вријеме између двије сезоне гнијежђења. Птице које се не гнијезде, обично се митаре раније него они припадници исте врсте који се гнијезде.
1.3 Вид и слух
Очи пингвина су грађене тако да омогућавају оштар вид под водом. Постоји теорија по којој су пингвини на копну кратковиди, али истраживања нису успјела доћи до доказа да је ово тачно. Код врста које дубоко роне, као што су царски пингвини, пупиле су крајње растегљиве тако да се очи могу врло брзо прилагодити на различиту количину свјетлости присутну како на површини воде тако и на стотињак метара дубине. Према саставу пигмента се сматра да пингвини боље виде у плавом него у црвеном дијелу свјетлосног спектра, те да вјероватно виде и ултраљубичасто свјетло. Како се црвени дио свјетлосног спектра филтрира и губи већ у горњем слоју воде, ово својство се може разумјети као еволуциона прилагођеност условима живота пингвина.
Као већина других птица, ни пингвини немају спољашњих структура ува. Код роњења, перје их херметички затвара. Код великих пингвина руб спољашњег ува је толико повећан, да се може затворити и тако заштитити унутрашње и средње ухо од оштећења до којих може довести притисак код роњења у веће дубине. Пингвини немају ништа слабији слух од осталих врста птица. (опсега од 100 до 15.000 Hz, са најбољим слухом у оквиру 600 до 4000 Hz) и могу чути своје младе или партнера у великој колонији
Пингвини се на копну међусобно споразумијевају звуковима који подсјећају на звук трубе. Неки чак пуштају гласове сличне магарећем њакању, па се једна врста и зове магарећи пингвин (Spheniscus demersus). Међутим, под водом пингвини не пуштају гласове да не би одали своју присутност грабљивицама, или да не би престрашили потенцијалну ловину.
1.4 Регулисање топлоте
За топлотну изолацију имају до три центиметра дебео слој сала изнад које су сложена три реда водоотпорног, густо међусобно преплетеног и по цијелом тијелу равномјерно распоређеног перја. Дијелова коже на којем не расте перје пингвини уопште немају. Једини изузетак су неке тропске врсте које немају перје на лицу. Ваздух који се задржава у слојевима перја такође ефикасно служи у води за спречавање губитка топлоте.
Пингвини могу да контролишу доток крви у удове, тако да контролишу губитак топлоте а да се удови не смрзну. За вријеме јаке антарктичке зиме, женке иду у лов и набављају храну, док мужјаци остају на копну и покушавају да се згрију. Чине то тако што се збију један уз другог, често замјењујући положај тако да свако добије прилику да буде мало у средини гдје је најтоплије.
С друге стране, неке врсте које су се одомаћиле у тропским водама, имају проблема с прегријавањем. Како би то спријечили, пингвини су развили пераје које у односу на тијело имају већу површину него друге врсте како би се повећала површина преко које се може расхладити крв. Осим тога, неке врсте немају перје на лицу, тако да се брже расхладе у хладу којег активно траже.
2 Начин живота
Пингвини проведу пола свог живота у води, а пола на копну, док по неким изворима проведу чак 75% живота у води. Неке врсте напуштају воду само ради парења и у вријеме митарења. У зависности од врсте, јединке живе по 15 до 20 година или више.
2.1 Исхрана
Хране се углавном рибом, лигњама, раковима, али и другим ситним морским животињама, крилом исл. Обично се пингвини који живе ближе Антарктику хране крилом, док се сјеверније настањени хране више рибом. Плијен хватају кљуном и гутају га цијелог, чим га ухвате у води.
Ако су у води, пингвини задовољавају жеђ водом из ухваћеног плијена или пијући мале количине морске, слане, воде; помоћу такозване слане жлијезде („супраорбиталне гландуле“) тик изнад очију уклањају вишак соли из крви. Со се избацује као концентрисана течност кроз ноздрве. Ово је прилагођеност уобичајена за морске организме, па самим тим и за морске птице попут пингвина. Када су на копну, воду могу добити једући мало снијега.
2.2 Размножавање
Пингвини праве примитивна гнијезда на копну. У ствари, посматрајући дио Антарктика насељеног птицама, могу се уочити зоне или појасеви за гнијежђење различитих врста птица. Пингвини се гнијезде углавном у обалском подручју које је најближе мору, а у другим зонама се могу наћи корморани и поморници. Само се шест врста гнијезди на Антарктику, док се остале гнијезде око обала Африке, Аустралије и Новог Зеланда, као и Јужне Америке. Гнијежђење је колонијално, што значи да се тада пингвини сакупљају у велика јата. У тим колонијама може да их буде на милионе. Често су гнијезда на извјесној удаљености од обале, а пошто пингвини храну налазе искључиво у мору, често предузимају дуге пјешачке туре до воде и назад. Истраживач Џералд Дарел је пратио колонију пингвина у Патагонији од неких два милиона јединки које су се гнијездиле на око три километра од мора. Родитељи су морали да прелазе читав тај пут преко пјешчаних дина и да међу хиљадама гнијезда и младунаца од којих су сви трчали ка њима мољакајући храну, без грешке пронађу своје. Препознају се по гласовима, а иначе се споразумијевају крицима, кликтањем и гестовима. Поједини парови, из године у годину, заузимају исто мјесто за гнијездо. Гнијезда су од каменчића или од биљног материјала. Најчешће су у заклону, као што су тунели (јазбине) или пукотине у стењу. Гнијезда могу бити и на потпуно отвореном месту. Некада се мужјаци, као што је случај код Аделиног пингвина удварају женкама тако што за њих бирају и нуде им каменчиће за изградњу гнијезда. Пингвини уопште при удварању заузимају веома необичне позе. Неки пингвини остају са истим партнерима током цијелог живота, а неки само по једну сезону. Царски пингвини легу по једно јаје у сезони, а остале врсте по два, и мужјаци и женке заједно брину о њима. За вријеме јаких зима, женке одлазе на неколико мјесеци ловећи и набављајући храну за младе, док мужјаци остају на копну и леже на јајима. Када се женка врати, улоге се изједначе. Дешава се да женка храни мужјака рибом коју је делимично сварила, док рецимо мужјак царског пингвина исцрпљен након двомесечног гладовања одлази у море да сам пронађе храну. Младунчад са слабом топлотном регулацијом чува искључиво мајка, а младунчад са нормалном топлотном регулацијом чувају и отац и мајка. Код неких врста на трбуху постоји набор, попут џепа у коме пингвин чува јаје. Тада ноге држи састављено и само се у крајњој нужди креће у малим скоковима.
Неке врсте, попут царског пингвина, организују младунце у велике групе, „крешее“ (crèche). Ове тзв. „дјечје јаслице“ се образују да би се постигли боља заједничка заштита и међусобно гријање. Када се родитељи појаве са храном, дозивају младунце и хране их ван јаслица. Млади пингвини се не могу бринути о себи све док не порасту до одговарајуће величине која је зависна од врсте и док не добију перје одраслих пингвина.
Као код многих других врста, код пингвина је забележено хомосексуално понашање. Занимљиво је да уколико се упаре два мужјака истих склоности, остају заједно до краја живота. Чак, заједно праве гнездо у коме чувају камен као сурогат јајета.
2.3 Отимање младих
Ако се пингвину, мужјаку или женки, деси да изгуби младунче или јаје, деси се да покуша да украде младунче неке друге јединке. У науци није потпуно јасно зашто се то дешава, тј. зашто би родитељ одгајао и улагао у туђег младунца, јер се не на неки начин не уклапа у теорију еволуције. Неке претпоставке су, међутим, начињене да објасне ово чудно понашање. Прво, одгајање младунца би повећало искуство отимача у одгајању, чиме би се повећала вјероватноћа да и у будућности има младунце. Друго, због наизглед успјешне репродукције, јединка ће бити успјешнија при проналажењу партнера у наредној сезони парења. И треће, отимање може да доведе и до удруживања са отетим младунчетом које јој може помоћи у наредним сезонама парења Међутим, очигледна је и реална опасност од поврјеђивања од стране правог родитеља током покушаја отмице, али и трошење енергије и труда око младунчета које не представља његову лозу. На тај начин, није сигурно да ли је овакво понашање заиста еволуциона предност или једноставно грешка код јединки које не умију да препознају своје младунче.
2.4 Природни непријатељи
Највећи природни непријатељи пингвина су морски предатори попут морских леопарда, ајкула и орки. Морски леопард је усамљен ловац, али веома ефикасно лови пингвине гонећи их око ледених санти. Када пингвини поскачу у воду, морски леопард их обично чека испод леденог бријега гдје га пингвини не виде, и када се вода запјенуша, морски леопард их хвата. Ако улови једног и поједе, он се обично повлачи и остали пингвини могу слободно да се крећу по води. Процјењује се да годишње од морских леопарда страда око 5% свих Аделиних пингвина. Вјероватно због ове и других опасности у води, пингвини се тешко одлучују да скачу у воду и знају да стоје и по пола сата на ивици леденог бријега или обали. Кад се један охрабри и скочи у воду, сви остали поскачу за њим.
Уколико су младунци или јаја небрањени, лако постају плијен галебова и поморника. Одрасли пингвини се од ових грабљиваца бране својим снажним кљуном.
3 Станиште
3.1 Распрострањеност
Пингвини, попут жутоувог, Аделиног и царског су типични представници фауне нотогеје. У таквој зоогеографској подели, пингвини насељавају патагонијску (или холантарктичку) област. Иако све врсте пингвина живе на јужној хемисфери, у супротности са раширеним схватањем да све живе у хладним подручјима, попут Антарктика, у ствари само неколико врста живи толико јужно, док неке врсте живе и у топлим предјелима. Већи пингвини углавном живе у хладним подручјима, док мањи живе у топлијим или чак тропским подручјима (видјети Бергманово правило).
Нарочито су чести у обалним водама Антарктика, Новог Зеланда, јужне Аустралије, Јужне Африке, на Фолкландским Острвима смјештеним испред источних обала Јужне Америке али и на западној обали све до Перуа као и на Галапагосу у близини екватора (галапагошки пингвин). Како пингвини воле хладније предјеле, у тропским подручјима се појављују само ако постоје хладне морске струје. Пингвини користе хладне струје како би мигрирали, па је то разлог зашто их, између осталог, има и на Галапагосу. То је случај са Хумболтовом струјом уз западну обалу Јужне Америке (Хумболтов пингвин) као и са Бенгалском струјом дуж западне обале Африке која допире све до екватора (магарећи пингвин).
Већина врста живи између 45. и 60. степена јужне географске ширине. Највећи број јединки живи уз Антарктик и на оближњим острвима.
3.2 Животни простор
Прави животни простор пингвина је отворено море, чему су изванредно прилагођени. Ту живе на стјеновитим обалама јужних континената, хладним шумама умјерених подручја, суптропским пјешчаним плажама, подручјима охлађене лаве на којима готово да нема вегетације, субантарктичким травњацима и на леду Антарктика. Док тропске врсте остају на свом подручју, друге врсте одлазе и више стотина километара далеко од океана како би дошле у подручја гдје легу младунце.
4 Угроженост
У двадесетом вијеку, четири врсте пингвина — галапагошки, жутооки, магарећи и фјордландски пингвини — се сматрају угроженим врстама, док се Магеланов, Хумболтов и још неколико врста сматрају рањивим. У прошлости су, ловом на пингвине због уља њихових масних наслага и јаја за прехрану, читаве колоније пингвина изумрле, док данас пингвинима пријете друге опасности.
Магарећи пингвини, чији је број достизао неколико милиона у прошлом вијеку данас достиже једва 50.000 и и даље пада. Претпоставља се да је највећи узрок овоме комерцијални лов на рибу у подручјима у којима они живе, што је довело до недостатка хране.
На Новом Зеланду, на којем живе фјордландски и жутооки пингвини, и на којем се људска популација све више шири, грабљивци које су довели људи (мачке, пси, пацови, итд.) све више угрожавају пингвине нападајући њих и њихова јаја. И сами људи, чије се станиште на Новом Зеланду све више шири у подручја гнијежђења и парења пингвина, онемогућавају њихов нормалан начин живота.
Проблем људског присуства и њихових грабљивица мучи и галапагошке пингвине који су се свели на свега два острва, а климатске промјене, које су проузроковале ефекте „Ел Нињо“, због којих се повремено драстично смањује количина рибе, су такође утицале на смањење броја галапагошких пингвина у 1980им и 1990им годинама. Галапагошких пингвина данас има свега око 2.100 јединки по пребројавању фондације „Чарлс Дарвин“ из 2006. године, односно око 1.000 парова спремних за размножавање по Међународној радној групи за очување пингвина.
Жутоуви, Магеланов и Хумболтови пингвини су угрожени масовним ловом на сардине у комерцијалне сврхе; док се рибари жале да им пингвини односе знатне количине потенцијалног улова, пингвини губе своју основну храну.
Генерално, пингвини из рода Spheniscus, тј. Магеланови и Хумболтови на обалама Јужне Америке и сусједним острвима, магарећи на Рту добре наде Јужне Африке и галапагошки на Галапагосу, су угрожени изливима нафте у море, и у последњих неколико година двије велике нафтне мрље су побиле велики број ових пингвина. Пингвини се, на тај начин угрожени, могу ухватити, очистити од нафте и вратити у море, али је то врло скуп и дуг процес којим се углавном баве добровољне организације (нпр. SANCCOB, Defenders of Wildlife идр.).
Већина других врста је релативно сигурна. Двије основне пријетње постоје, међутим, и за њих. Прву опасност представљају планови комерцијалног лова на крил на Антарктику, чиме би биле угрожене све врсте које се њима хране као и оне врсте које се хране рибом која се храни крилом. Друга опасност је глобално загријевање, чиме ће вода постати топлија и пингвини ће морати да се помјерају још јужније да би преживјели климатске промјене. Проблем, међутим, је што се климатске промјене дешавају исувише брзо и велико питање је да ли ће се пингвини успјети прилагодити за то вријеме.
5 Пингвини и људи
Пингвини су врло популарни код људи, углавном због свог усправног, као људског, положаја и због гегајућег начина хода. Такође, људи воле пингвине јер их се пингвини не боје, за разлику од већине птица. Пингвини су се често знали приказивати у цртаним филмовима као да носе фрак, због посебне боје њиховог перја. У скорије вријеме је снимљено неколико дугометражних цртаних филмова о пингвинима, попут „Плес малог пингвина“ (Happy feet) и „Прави сурфери“ (Surf's Up). Лого оперативног система Линукс је пингвин, „Тукс“.
Људи у сврху исхране прикупљају јаја, која су веома укусна, док месо пингвина није за јело. Ипак, пингвини се не боје човјека и истраживачи им лако прилазе. Разлог је вјероватно историјски слабо присуство човјека као грабљивца у предјелима њихових станишта. Пингвини углавном чувају удаљеност од око три метра, што је и граница која се туристима обично налаже да не прелазе; ако пингвини сами, међутим, приђу ближе, што се често дешава, нема потребе за удаљавањем.
6 Систематика
Према ранијој систематици, пингвини су се сврставали у ред сјеверних гњураца Gaviiformes, али их у новије вријеме сврставају у Sphenisciformes или Impenes. У сваком случају, представљају један од најпримитивнијих редова птица. Број врста пингвина није тачно одређен. У зависности од аутора, број варира од 17 до 20 савремених врста, свих у потфамилији Spheniscinae. На примјер, неки аутори сматрају мале пингвине (Eudyptula albosignata albosignata) посебном врстом рода Eudyptula, док их неки други сматрају подврстом патуљастих пингвина (Eudyptila minor). Одређени аутори пак сматрају да је ситуација још сложенија. Слично томе, није сигурно да ли је царски пингвин само макаронски пингвин (Eudyptes chrysolophus) измијењених боја. Даље, сјеверна популација жутоувих пингвина (Eudyptes chrysocome) се по некима сматра посебном врстом.
Базални и неразјашњени облици (сви фосилни)
Waimanu, базални; средњи или касни палеоцен, најстарији примјерак пингвина**Perudyptes, можда базални; средњи еоцен, пустиња Атакама, Перу
Sphenisciformes непознатог рода и врсте; средњи еоцен, Пунта Торца, Аргентина**Delphinornis, Palaeeudyptinae, базални облик, можда посебна потфамилија; рани олигоцен, Сејморово острво, Антарктик
Archaeospheniscus, можда Palaeeudyptinae и можда посебна потфамилија; средњи или касни еоцен до касног олигоцена
Marambiornis, Palaeeudyptinae, базални облик, можда посебна потфамилија, иста као Delphinornis; касни еоцен до раног олигоцена, Сејморово острво, Антарктик
Mesetaornis, Palaeeudyptinae, базални облик, можда посебна потфамилија, иста као Delphinornis; касни еоцен до раног олигоцена, Сејморово острво, Антарктик
Tonniornis; касни еоцен до раног олигоцена, Сејморово острво, Антарктик
Wimanornis; касни еоцен до раног олигоцена, Сејморово острво, Антарктик
Duntroonornis, вјероватно Spheniscinae; касни олигоцен, Отаго, Нови Зеланд
Korora; касни олигоцен, јужни Кентербери, Нови Зеланд
Platydyptes; Palaeeudyptinae, Paraptenodytinae или посебна потфамилија; касни олигоцен, Нови Зеланд
Spheniscidae неодређеног рода и врсте; касни олигоцен или рани миоцен, Хакатарамеа код Кентерберија, Нови Зеланд
Madrynornis, вјероватно Spheniscinae; касни миоцен, Пуерто Мадрин, Аргентина
Pseudaptenodytes; касни миоцен или рани плиоцен
Dege, вјероватно Spheniscinae; рани плиоцен, Јужна Африка
Marplesornis, вјероватно Spheniscinae; рани плиоцен
Nucleornis, вјероватно Spheniscinae; рани плиоцен, Динфонтен, Јужна Африка**Inguza, вјероватно Spheniscinae, раније познат под називом Spheniscus predemersus; касни плиоцен
Фамилија Spheniscidae
Потфамилија Palaeeudyptinae, велики пингвини (фосилни)
Crossvallia, без сигурности да припадају овој потфамилији; касни палеоцен, Крос Вели, Сејморово острво, Антарктик
Anthropornis, без сигурности да припадају овој потфамилији — у бази података „Авибејз“ припадници ове врсте припадају фамилији Mesitornithidae, у оквиру реда Gruiformes; средњи еоцен до раног олигоцена, Сејморово острво, Антарктик
Норденскјолдов велики пингвин, Anthropornis nordenskjoeldi***Icadyptes; касни еоцен, пустиња Атакама, Перу
Palaeeudyptes, вишеродни - неки припадају другим потфамилијама; средњи или касни еоцен до касног олигоцена
Pachydyptes; касни еоцен
Anthropodyptes, без сигурности да припадају овој потфамилији; средњи миоцен
Потфамилија Paraptenodytinae (фосилни облици)
Arthrodytes; касни еоцен или рани олигоцен до раног миоцена, Сан Хулијан, Патагонија, Аргентина
Paraptenodytes; рани миоцен до касног миоцена или раног плиоцена
Потфамилија Palaeospheniscinae (фосилни)
Eretiscus; рани миоцен, Патагонија, Аргентина
Palaeospheniscus који укључује и Chubutodyptes; рани миоцен до касног миоцена или раног плиоцена
Потфамилија Spheniscinae (савремени пингвини)
Род Aptenodytes, велики пингвини
Царски пингвин (Aptenodytes forsteri)
Краљевски пингвин (Aptenodytes patagonicus)
Род Pygoscelis***# Огрличасти пингвин (Pygoscelis antarctica)
Папуански пингвин (Pygoscelis papua)
Аделин пингвин (Pygoscelis adeliae)
Род Eudyptula, патуљасти пингвини
Патуљасти пингвин (Eudyptula minor)
Мали пингвин (Eudyptula albosignata)
Род Spheniscus***# Магарећи пингвин (Spheniscus demersus)
Хумболтов пингвин (Spheniscus humboldti)
Галапагошки пингвин (Spheniscus mendiculus)
Магеланов пингвин (Spheniscus magellanicus)
Род Megadyptes***# Жутооки пингвин (Megadyptes antipodes)
Род Eudyptes, ћубасти пингвини (наведене врсте плус евентуално двије врсте)
Макворијски пингвин (Eudyptes schlegeli)
Жутоуви пингвин (Eudyptes chrysocome)
Фјордландски пингвин (Eudyptes pachyrhynchus)
Снерски пингвин (Eudyptes robustus)
Макаронски пингвин (Eudyptes chrysolophus)
Антиподски пингвин (Eudyptes sclateri)
7 Галерија