Катарина од Аустрије (Пољски: Katarzyna Habsburżanka; Литвански: Kotryna Habsburgaitė; 15. септембар 1533 — 28. фебруар 1572) је била једно од петнаесторо деце Фердинанда I, цара Светог римског царства и царице Ане од Чешке и Угарске. Године 1553. удала се за пољског краља Жигмунда II Августа и постала краљице Пољске и велика војвоткиња Литваније. Њихов брак није био срећан и нису имали заједничке деце. После вероватног побачаја 1554. године, и напада болести 1558. године, краљ Сигисмунд II се све више удаљавао. Покушао је, али није успео да добије развод од папе. Краљица Катарина се 1565. године, вратила у Аустрију и живела је у Линцу до своје смрти. Краљ Сигисмунд II је умро само неколико месеци после ње, његовом смрћу угасила се мушка лоза династије Јагелона. Династија ће се наставити, строго говорећи, још једну владавину - сестре краља Сигисмунда II Августа, Ане Јагелон, која је крунисана мушком титулом краљ Пољске.
1 Младост и војвоткиња од Мантове
Катарина је била једно од петнаесторо деце Фердинанда I, цара Светог римског царства, и царице Ане од Чешке и Угарске. Већи део детињства провела је у Хофбургу у Инзбруку и стекла је образовање засновано на дисциплини и религији, учећи италијански и латински језик. Дана 17. марта 1543. године, Катарина је била верена за Франческа III Гонзагу, војводу од Мантове и маркиза од Монферата, што је одражавало жељу њеног оца да ојача утицај Хабзбурга против Француске у северној Италији, посебно Милану. Надвојвоткиња Катарина и маркиз Франческо III су тада имали 9 и 10 година, па је венчање обављено шест година касније, 22. октобра 1549. године. У октобру 1549. године, надвојвоткињу Катарину је са миразом од 100.000 рајнских флорина пратио њен старији брат Фердинанд II, надвојвода Аустрије од Инзбрука до Мантове. Брак је трајао само четири месеца пошто се маркиз Франческо III утопио у језеру Комо 21. фебруара 1550. године, а удовица маркиза Катарина вратила се кући у Инзбрук. Да би побољшали Катаринине шансе за бољи други брак, Хабзбурзи су тврдили да брак није конзумиран.
2 Краљица Пољске
2.1 Венчање
У мају 1551. године, након смрти своје друге скандалозне жене Барбаре Радзивил, краљ Сигисмунд II Август је остао удовац. Цар Фердинанд i је настојао да склопи брак између маркизе Катарине и краља Жигимунда II како би створио прохабзбуршку групу на пољском двору. Нарочито је желео да спречи пољску помоћ Жигмундовој сестри Изабели Јагелон и њеном сину Јовану Сигисмунду Запољи у споровима око наслеђа Угарске краљевине. И маркиза Катарина и краљ Сигисмунд II лично су се противили браку. Маркиза Катарина је окривила краља Сигисмунда II за малтретирање и изазивање ране смрти њене старије сестре и његове прве жене краљице Елизабете од Аустрије. Краљ Сигисмунд II се плашио да ће маркиза Катарина бити слично непривлачна и слабог здравља као и краљица Елизабета Хабзбург. Међутим, Хабзбурзи су запретили стварањем антипољског савеза са Руским царством.
Почетком 1553. године, Миколај „Црни“ Радзивил је отпутовао на двор Фердинанда I, цара Светог римског царства, у покушају да убеди цара Фердинанда I да прекине помоћ цару Ивану IV Грозном. Миколај Радзивил је имао додатна наређења да путује како би истражио могућности брака са Мехтхилдом од Баварске или једном од ћерки Ерколеа II д'Естеа, војводе од Фераре. Међутим, цар Фердинанд I је убедио Миколаја Радзивила да је брак између маркизе Катарине и краља Жигимунда II најбоља опција. Миколај Радзивил је писао одушевљена писма краљу Жигимунду II, који је убрзо попустио и дао пристанак 10. априла 1553. године. Папско одобрење (они су били блиски рођаци) примљено је 20. маја, а уговор о венчању потписан је 23. јуна. Истог дана обављено је венчање преко посредника. Право венчање је одложено због Жигимундовог лошег здравља од 1. јула до 30. јула. Прослава је трајала 10 дана. Катаринин мираз био је 100.000 флорина, као и 500 грзивна сребра, 48 скупих хаљина и око 800 драгуља.
2.2 Живот са краљем Жигимундом II
Краљица Катарина је говорила италијански и стога је могла да комуницира са краљицом мајком Боном Сфорцом и њеном породицом. Била је амбициозна и покушала је да стекне политички утицај на пољском двору што је изазвало Жигмундов гнев. Барем је у почетку покушао да поступи како треба према својој жени – требао му је наследник и био је акутно свестан критике његовог третмана према његовој првој жени краљици Елизабети Аустријској. У фебруару 1554. године, краљевски пар се први пут раздвојио. Краљица Катарина Хабзбург је била у Парчеву, док је краљ Жигимунд II присуствовао општем сејму у Лублину. Према речима краљевског секретара Михала Трзебуховског, краљица је била веома узнемирена због раздвајања и стално је плакала. Када је краљ Жигмунд II Јагелон посетио своју жену 9–10. априла, краљица Катарина Хабзбург Јагелон га је обавестила да је трудна. Крајем априла, краљевски пар је отпутовао у Литванију и 25. маја стигао у Вилњус где је краљица Катарина Јагелон уз кратке паузе живела девет година. Нејасно је да ли је дошло до побачај, лажне трудноће или интрига, али у октобру 1554. године, није дошло до порођаја.
Релативно нормалан, иако донекле удаљен, брак се наставио још неколико година. Изгледа да је краљица Катарина пратила свог мужа на генерални сејм у пролеће 1555. године, и на венчање преко посредника принцезе Софије Јагелон и Хенрика V, војводе од Брунсвик-Лунебурга у јануару 1556. године. Такође је наставила да посредује између свог мужа и оца, водила је честу преписку са Албрехтом, војводом од Пруске, и била је позната по генерално повољним ставовима о протестантизму. Катаринин мираз платио је њен отац крајем 1555. или почетком 1556. године, а 19. јануара 1556. године, добила је градове Вислицу, Жарнов, Радом, Нови Корчин, Козјенице, Хенћин и Радошице.
У пролеће 1556. године, краљица мајка Бона Сфорца вратила се у своју родну Италију, а њене две још неудате ћерке, принцеза Ана Јагелон и принцеза Катарина Јагелон, преселиле су се у Вилњус. Изгледа да су се три жене зближиле. У лето 1558. године, краљевска породица се вратила у Пољску. У октобру се краљица Катарина тешко разболела, али је узрок болести непознат јер није дозвољавала пољским лекарима да јој приђу. Када је њен отац послао неколико аустријских лекара, они су пријавили само високу температуру и језу. Она се донекле опоравила тек у пролеће 1559. године, али је њен опоравак прекинут честим путовањима у лето 1559. године, како би избегла избијање куге. Краљица Катарина се вратила у Вилњус тек почетком 1560. године, и поново се разболела. Краљ Жигимунд II Август је био уверен да је у питању епилепсија, иста болест која је мучила његову прву жену и Катаринину сестру. Супружници су се веома удаљили.
2.3 Пропали брак
У октобру 1562. године, на венчању принцезе Катарине Јагелон и војводе Јована Финског, пар се последњи пут видео. Краљица Катарина је живела у Виљусу и Гродни пре него што је послата у Радом априла 1563. године, 40-годишњи краљ Жигмунд II Август Јагелон је тражио поништење брака јер је желео да се ожени четврти пут и обезбеди мушког наследника. У јануару 1565. године, краљ Жигмунд II се жалио папском нунцију Ђованију Франческу Комендонеу да је брак са краљицом Катарином грешан јер је била сестра његове прве жене, да је мрзела Пољску, да је изазвала побачај 1554. године, и да му је његова жена физички непривлачна, због њене епилепсије. Због хабзбуршког утицаја, папа Пије IV није дозволио развод.
У јулу 1564. године, умире Фердинанд I, цар Светог римског царства, а наследио га је син цар Максимилијан II. Нови цар је послао своје дипломате Андреаса Дудита и Вилхелма фон Курцбаха да покушају да помире пар, или ако то не успе, да убеде краља Жигмунда II да јој дозволи да напусти Пољску. О плану да краљица Катарина оде расправљало се у мају 1565. године. У почетку је краљ Жигмунд II одбио, плашећи се да ће то само повећати антипољско расположење на хабзбуршком двору, али се касније предомислио јер је веровао да ће Катаринин одлазак олакшати добијање развод. Крајем 1565. године, отишла је у Вјелуњ, али су се пољски племићи умешали и њен одлазак у Беч је одложен до 8. октобра 1566. године. У писму Албрехту, војводи од Пруске, дан пре свог одласка, краљица Катарина је изразила решеност да се једног дана врати у Пољску.
Краљица Катарина није наишла на топлу добродошлицу у Бечу јер је била окривљена за неуспели брак. Цар Максимилијан II је продужио њен боравак и желео је да се лично састане са краљем Жигмундом II како би разговарали о том питању, али је он одбио. У марту 1567. године, Андреас Дудит је пренео да је краљ Жигмунд категорички одбио да живи са краљицом Катарином (наводно је једном рекао да би радо постао монах ако би то значило да се отараси краљице Катарине) и да се неће бунити ако краљица Катарина остане у Аустрији. Краљ Жигимунд II није желео да прецизира где би краљица Катарина требало да живи ако се врати у Пољску и не би доделио новац за њен двор, што је заправо спречава да се врати. У јуну 1567. године, краљица Катарина се озбиљно разболела од онога што су лекари назвали меланхолијом. Након опоравка, у октобру се преселила у Линц да би проживела преосталих пет година свог живота.
Краљица Катарина је умрла 28. фебруара 1572. године и сахрањена је у капели замка. Када је Рудолф II, цар Светог римског царства, наредио реконструкцију замка, њено тело је 22. септембра 1599. године, пребачено у манастир Светог Флоријана. Сахрана је организована тек 22. септембра 1614. године, за време владавине цара Матије. Тренутни саркофаг изграђен је 1781. године.


Питер Макникол (Peter MacNicol; Далас, 10. април 1954), амерички је позоришни, филмски и ТВ глумац.
Почетком 1980-их, Мекникол се пробио у филмове, глумећи у два различита филма: фантастичном филму Убица змајева (1981) и драми Алана Пакуле Софијин избор (1982). Мекникол се много појављивао у филмовима не напуштајући сцену: на Бродвеју је учествовао у представама по Шекспировим драмама Ричард II, Ромео и Јулија и Дванаеста ноћ.
Играо је сјајне споредне улоге у филмовима Истеривачи духова 2, Дракула: Мртав и вољен и Мистер Бин.
Од 1997. до 2000. Мекникол је играо ексцентричног адвоката Џона Кејџа у телевизијској серији Али Мекбил, за коју је добио неколико награда, укључујући награду Еми. Глумио је у ТВ серијама 24 (2007) и Бројеви (2005—2010). Питер већ неколико година ради на свом редитељском дебију Спас на пешчаној планини. У овом филму он је и сценариста, продуцент и главни глумац.
У 2015. Питер ће се појавити у серији Место злочина: Сајбер.


Ӯ ӯ (искошено: Ӯ ӯ) је слово ћирилице, изведено од ћириличног слова У.
1 Употреба
Слово „ӯ“ се користи у азбуци таџичког језика, где представља блиски средишњи заобљени самогласник, . Сходно томе, иако је облик слова модификација слова , једини аспект звука који се дели са јесте да су оба релативно блиски, заобљени самогласници.
Године 1937, такође је предложено за употребу у карелијској ћирилици за представљање , али то није усвојено.
Слово „ӯ“ се користи за представљање дугог у килдинским самијским и мансијским језицима, два уралска језика која се говоре на Кољском полуострву (килдин самијски) и у Западном Сибиру (мансијски). У овим језицима, дужина је препознатљива, а макрон се користи за означавање дуге верзије свих самогласника.
Слово „ӯ“ се такође користи у алеутском језику (беринговом дијалекту). То је тридесет шесто слово модерне алеутске азбуке.
Слово „ӯ“ се такође користи у русинском језику, једином словенском језику који то чини. Његов звук је близак /y/, или у неким дијалектима, /u/.
2 Слична слова
U u : Латинично слово
Ū ū : Латинично слово
Y y : Латинично слово
Ȳ ȳ : Латинично слово
Ў ў : Ћирилично слово
Ӱ ӱ : Ћирилично слово
Ӳ ӳ : Ћирилично слово
Ү ү : Ћирилично слово
Ұ ұ : Ћирилично слово


Џем и Холограми (Jem and the Holograms) амерички је мјузикл из 2015. године, у режији Џона М. Чуа, по сценарију Рајана Ланделса. Главне улоге глуме: Обри Пиплс, Стефани Скот, Хејли Кијоко, Аурора Перино, Рајан Гузман, Моли Рингвалд и Џулијет Луис.
Темељи се на анимираној телевизијској серији Џем из 1980-их. Производе га Allspark Pictures и Blumhouse Productions. Чуово интересовање за развој филмске адаптације Џем заснива се на томе што је одрастао гледајући оригиналну серију са својим сестрама. Покушао је да сними филм 11 година раније, али га је Universal Pictures одбио због трошкова.
Приказан је 23. октобра 2015. године. Остварио је комерцијални неуспех, зарадивши 2 милиона долара наспрам буџета од 5 милиона. Добио је негативне рецензије критичара и обожавалаца оригиналне серије, уз похвале за глуму Луисове.
1 Радња
Џерика, девојка из малог града, води обичан живот све док, инспирисана својом музиком, не преузме тајни идентитет. Постаје Џем, одважна, невероватна и потпуно неустрашива певачица која од видео-сензације преко ноћи прераста у светску суперзвезду. Али кад наизглед изгуби додир са најважнијим стварима, Џерика и њена група сачињена од три сестре крећу на изузетно путовање, откривајући да су неки таленти исувише посебни да би се крили.


Средњи артеријски притисак (САП) је просечна вредност свих крвних притисака измерених у кратким временским интервалима током одређеног временског периода. Он није једнак средини између систолног и дијастоличког притиска, јер крвни притисак остаје већи од дијастолног (или „нижег“ притиска) током већег дела срчаног циклуса. Да би се осигурала нормална перфузија мозга, средњи артеријски притисак требало би бити у распону од 60-160 ммХг.
1 Одређивање
Инвазивно мерење
Директно одређивање средњег крвног притиска инвазивним мерењем је најпрецизнији метод, којом се израчунава средња вредност измерене криве артеријског притиска. Ова метода се углавном користи у интензивној медицини и за интраоперативно мерење крвног притиска.;Осцилометријска метода мерења
Ова метода се користи у аутоматским уређајима за мерење крвног притиска. Да би се то постигло, притисак манжетне се ослобађа у задатим интервалима. У подручју између систолног и дијастоличког притиска, зид крвног суда осцилира, а осцилација се преноси на манжетну. Осцилације достижу свој максимум при притиску у манжетни, што одговара средњем артеријском притиску. Максимум осцилације, а самим тим и САП, могу се одредити са далеко већом тачношћу од краја осцилације, што одговара дијастоличком крвном притиску.;Аускултативно мерење према Рива-Рочију
Током ручног мерења крвног притиска, испитивач доживљава горе поменуте осцилације као Коротков звук. Ово омогућава одређивање систолног и дијастолног крвног притиска.
На меррење САП такође веома утиче степен пуњења крвних судова и однос који према дијастолном и систолном артеријском притиску варира киод истог пацијента. Стога је важно разликовати да ли је САП заправо интеграл артеријског притиска током времена или је то само приближни притисак израчунат из измерених систолних и дијастолних вредности.
2 Математичко одређивање САП
Средњи притисак се обично одређује са 60% дијастолног и 40% систолног притиска. Његова вредност се добија израчунавањем средњег притиска из систолног и дијастолног притиска применом следеће формуле::
у којој је:
— средњи артеријски притисак (САП)
— срчани излаз
— системски васкуларни отпор
— централни венски притисак који је обично довољно мали да се у овој формули може занемарити.
Пошто је MAP обично на или близу 0 ммХг, овај однос се често поједностављује на:
MAP ≈ CO × SVR
Стога ће промене у CO или SVR утицати на САП. Према томе повећање CO повећава MAP. Исто тако, повећање SVR повећава САП у било ком датом CO. Ако се CO и SVR промене узајамно и пропорционално, тада се САП неће променити. На пример, ако се CO удвостручи, а SVR смањи за половину, САП се не мења (ако је COP = 0). Важно је напоменути да су све променљиве пронађене у првој једначини међусобно зависне. То значи да промена једне променљиве мења све остале.
У пракси, САП се не одређује познавањем CO и SVR, већ директним или индиректним мерењима артеријског притиска. Из трага аортног притиска током времена (види слику), облик трага притиска даје средњу вредност притиска (геометријску средину) која је мања од аритметичког просека систолног и дијастоличког притиска као што је приказано десно.
При нормалном пулсу у мировању, САП се може приказати следећом једначином:
MAP ≈(=) Р (дијастолни) + 1/3 (Рсистолни - Р дијастолни) 'На пример' : ако је систолни притисак 120 ммХг, а дијастолни притисак 80 ммХг, тада је средњи артеријски притисак приближно 93 ммХг користећи овај прорачун. Међутим, при високим срчаним фреквенцијама, САП је ближи аритметичком просеку систолног и дијастолног притиска (дакле, скоро 100 ммХг) због промене облика пулса артеријског притиска (постаје ужи).
За апсолутно тачно одређивање средњег артеријског притиска користе се аналогна електронска кола или дигиталне технике. У нормалној клиничкој пракси, међутим, мере се систолни и дијастолни притисак, а не САП. То мерење се врши само када треба израчунати SVR.
3 Процена
Током одмора, САП се може приближити током мерења крвног притиска, систолном крвном притиску и дијастолном крвном притиску, према формули::
или
или
где је:
PAM — средњи артеријски притисак
PAS — систолни крвни притисак
PAD — дијастолни крвни притисак
PP — пулсни притисак
У тахикардији је прорачун ближи просеку PAS и PAD; с обзиром на то да се повећањем броја откуцаја срца скраћује трајање дијастоле у срчаном циклусу, самим тим мења се и трајање дијастолних притисака у циркулацији.
4 Клинички значај
+ 24 часовни праг средњег артеријског притиска (САП)
!24 час. САП категорија
!24 час. САП
Нормални крвни притисак
< 90 mmHg
Повишен крвни притисак
90 to < 92 mmHg
Први стадијум хипертензије
92 to < 96 mmHg
Други стадијум хипертензије
> 96 mmHg
У физиологији САП се сматра да је перфузијским притиском који већи од 70 ммХг довољна за одржавање функције органа код просечне особе. Он је обично између 65 и 110 ммХг. У условима када је средњи артеријски притисак око 50 ммХг, макар и 1 минут, или при његовим акумулативним ефектима током кратких периода, повећава се ризик од смртности за 5% због отказа органа или других компликација. САП се може користити слично систоличком крвном притиску за праћење и лечењу циљаног крвног притиска. Јер су обе вредности показатељи повољног исхода сепсе, велике трауме, можданог удара, интракранијалног крварења у хипертензивним хитним случајевима.
Ако САП макар и 1 минут падне испод 50 ммХг током дужег времена, витални органи неће добити довољну перфузију кисеоника и постаће хипоксични, или ће се у њима развити исхемија. С друге стране, САП изнад 160 ммХг одражава вишак церебралног крвотока и може резултовати повишеним интракранијалним притиском.


Labor callum obducit dolori лат. (''изговор: лабор калум обдуцит долори). Рад отупљује бол.(Цицерон)
1 Поријекло изреке
Изрекао римски државник и бесједник Цицерон (први вијек п. н. е.).
2 Тумачење
Радом се лакше превазилазе све непријатности. Рад моћно одвлачи пажњу тако да и бол умањује и може да га учини сношљивим.


Јован XIII Цариградски (Ἰωάννης; умро после 1320) био је васељенски патријарх Цариграда од 1315. до 1319. године. Пре него што је постао патријарх, служио је у лаицима и звао се Гликис Мелодос; понекад су га називали и Јован Гликис. Један од његових ученика био је византијски астроном и научник Нићифор Григора. Јован XIII је поднео оставку 11. маја 1319. године.


ФК Понцијана 1912 (Circolo Sportivo Ponziana 1912) је италијански фудбалски клуб из Трста, основан 1912. године. Клуб се тренутно такмичи у групи Фурланијско-Јулијске крајине Промоциона, седмог ранга такмичења у италијанском фудбалу.
Клуб је одиграо три сезоне у Првој лиги Југославије, од 1946/47. до 1948/49., због јединствене политичке ситуације тада у Трсту.


Вртаче или поникве су затворене депресије, најчешће овалног облика, од метарског до декаметарског пречника и дубине. Обично се третирају као елементарни површински облици крашког процеса.
Димензије вртача варирају у веома широким границама јер зависе од различитих фактора. Фактори који одређују димензије вртача су: режим и укупна количина падавина на том простору, чистоћа и дебљина кречњачке масе, честина пукотина у кречњаку, интензитет корозије (крашке или хемијске ерозије), стадијум еволуције, тектонска поремећеност кречњака, климатска зоналност, тип краса итд. Највећи број вртача има ширину 20-50 m а дубину 5-10 m. Мале вртаче имају ширину од једва неколико метара а дубину неколико десетина сантиметара. Насупрот њима постоје вртаче џиновских размера. Вртача Пониква, изнад Бакра, има пречник од 800 m, а дубину 200 m. Северно од ње је вртача чији је пречник 700 m и у њој је периодско језеро. Вртача Норин у Никшићком пољу дугачка је 600, широка 450, а дубока 160 m.
Највећи број вртача настаје растварањем. Предиспозицију за појачано растварање представљају механички дисконтинуитети стенске масе - разломи, међуслојне пукотине, а нарочито места укрштања више разлома. У ретким случајевима, вртаче могу настати проваљивањем таваница плитких подземних просторија и слегањем тла. Тако настали облици називају се саломне вртаче.
Вртаче су, по правилу, масовна појава. Јављају се на заравњеним теренима, где се воде дуже задржавају на површини и обављају растварање. Огољен кречњачки терен, покривен великим бројем од левкастих до бунарастих вртача, између којих постоје само уске преграде, назива се богињави крас.
На теренима које изграђују тање масе карбоната, које се смењују с нерастворљивим стенама, јављају се ретке, индивидуалне вртаче, обично мањих, од метарских до декаметарских димензија. Њихове странице и дна су прекривени дециметарски дебелим елувијумом. Такви облици се називају алувијалне вртаче.
Вртаче се веома често јављају у низовима, када следе крупније разломне структуре, или слојевитост, тј. међуслојне пукотине. Низ вртача оријентисан у једном правцу сигуран је индикатор постојања разлома, често и подземних токова. Вртаче у таквим низовима имају изразита издужења у правцу пружања разлома. Велике индивидуалне вртаче настале на пресеку два међусобно управна разлома имају крстаст изглед, с издужењем у оба правца.
Развој вртача условљен је и нагибом падине, тј. могућношћу задржавања воде на површини терена. На стрмијим странама јављају се само шкрапе. Вртача и увала нема, што никако не значи да су ти делови терена слабо красификовани.
1 Класификација вртача
Вртаче имају разноврсне облике. Њихова класификација врши се на основу следећих морфолошких одлика: изгледа, облика, дубине и нагиба страна вртача. На основу тих одлика Јован Цвијић издвојио је 2 генетска и 3 морфолошка типа вртача. Генетски типови вртача су нормалне и саломне.
Према изгледу он је издвојио три типа вртача: тањирасте, левкасте и бунарасте (или окнасте).
Тањирасте вртаче су плитке вртаче, чији је полупречник вишеструко већи од дубине. Дно им је обично заравњено, покривено црвеницом. Тањирасте вртаче настају у слабије растворљивим стенама, као што су доломити, или у кречњацима с већим садржајем нерастворљивих компонената.
Левкасте вртаче имају полупречник приближно једнак дубини. Ти облици су веома чести у добро растворљивим, тектонски поремећеним кречњацима. На њиховим странама, по правилу, су развијене шкрапе.
Полупречник бунарастих вртача је знатно мањи од дубине а често имају вертикалне стране. Ове вртаче настају на пресеку два вертикална - субвертикална разлома или више њих. Оне представљају прелаз ка јамама. Оштра граница између бунарастих вртача и јама не може се поставити. Овај тип вртача ређи је у односу на претходна два. Репрезентативни примери овог типа има у околини Логатеца, у Словенији, где имају дубину 15-20 m a пречник само 2-5 m. У Радоштаку (огранак Орјена) оне су дубоке до 150 а широке до 50 m. У Источној Србији означавају их као пропаст. Највећи њихов број налази се на површи Валожја, на Сувој планини. Типичан представник овог типа је Чавчија Пропаст; дубине су 20 m и пречника 3 m. Код неких пропасти дно се продужује у омању двораницу. Вртача Пропаст у Ждребици има отвор пречника 5 m, дубина стромора је 12 m, који се продужава у хоризонтални канал дужине 15 m.
У морфографском погледу, према изгледу њиховог отвора, вртаче се деле на округласте, овалне и издужене. Код овалних већа оса је два пута дужа од мале осе, а код издужених је тај индекс још и већи.
2 Терминологија
Постоје различити називи за овај облик површинског крашког рељефа. У зависности од краја у коме се срећу, односно дијалекта локалног становништва означавају се називима до, долац, долина, дулиба али и вртоп или вртеч, што је случај у Источној Србији. Термин „долина” ушао је у светску геоморфолошку литературу.


Јапиги (Ἰάπυγες [Ĭāpyges]; Iapyges, Iapygii) су били древни народ индоевропског порекла, који су живели у древној Италији (у региону Апулија), а касније су били асимиловани од стране Римљана.
Јапиги су доселили из територија насељених Илирима, али њихово порекло није у потпуности утврђено. У формирању њихове етничке групе су присутни елементи из минојске културе са Крита.
Говорили су месапским језиком, а Месапи су били најјужније јапигијско племе. Осим Месапа, Јапиги су такође сродне односе имали и са Даунима и Певкетима.
Антички грчки аутори су овом народу дали име Јапиги по митском сину Дедала. Римски писци су их звали Апулијци (или Апули), Салентини и Калабри.


Панцерфауст (Panzerfaust — оклопна песница) је бестрзајни, ручни, противоклопни бацач немачке производње који је у великом броју коришћен током Другог светског рата. Заправо, ради се о малом бестрзајном топу за једнократну употребу, са експлозивним пуњењем које се уграђивало током процеса производње због чега је Панцерфауст, одмах по изласку из фабричке хале био спреман за дејство. У наоружање је уведен као замена за Фаустпатрон. Различите верзије овог противоклопног оружја биле су у употреби све до краја рата. Претпоставља се да је на принципу Панцерфауста израђено једно од најмасовније произвођених противоклопних оружја совјетског порекла, РПГ-7, чије модернизоване верзије се и данас налазе у наоружању многих зараћених страна широм планете.
Развој нове, јаче верзије Фаустпатрона започео је 1942. године. Као резултат развојног програма настало је једноставно противоклопно оружје, тежине измежу 5-10kg које је названо Панцерфауст. Тело оружја било је сачињено од цеви направљене од челика лошијег квалитета, дугачке око метар и пречника око 4-6cm. Са горње стране цеви налазили су се задњи нишан и окидачки механизам. Уместо предњег нишана, за нишањење се користила горња ивица бојеве главе. Унутар цеви налазило се мало погонско пуњење од црног барута. Причвршћена на врху цеви, уз помоћ дрвеног репа и металних крилаца, била је велика бојева глава, пречника 15cm и тежине 3kg. Бојево пуњење састојало се од око 800g експлозива.
Панцерфауст је често имао исписано упозорење, великим црвеним словима са горње задње стране цеви, које је гласило «Achtung! Feuerstrahl!» («Пази! Ватрени млаз!»). Упозорење се односило на војнике који би могли бити повређени приликом дејства овог оружја, уколико би се затекли иза њега у тренутку опаљења. После употребе, цев је одбацивана што је Панцерфауст чинило првим противоклопним оружјем за једнократну употребу. Панцерфауст је могао да пробије око 170mm челика што је било довољно за уништење било ког оклопног возила које се у то време налазило у наоружању савезничких снага.
У урбаном окружењу, у којем се борба одвијала на малим растојањима, Панцерфауст се показао изузетно ефикасним. Захваљујући овом оружју Совјети су изгубили велики број оклопних возила током Битке за Берлин. Захваљујући једноставном процесу производње Панцерфауст је произвођен у великом броју чак и за време саме битке за немачку престоницу.
Током Другог светског рата развијено је више верзија овог оружја.
1 Панцерфауст 30
Првобитна верзија овог оружја са ознаком Панцерфауст 30 уведена је у употребу током августа месеца 1943. године. Број «30» у називу односио се на домет оружја који је износио 30m. У цеви пречника 4,4cm било је смештено 95g екслозивног погонског пуњења које је покретало пројектил тежине 2,9kg са 800g експлозива. Брзина пројектила износила је 30m/s. Укупна тежина овог оружја била је 5,1kg.
2 Панцерфауст 60
Панцерфауст 60 био је најбројнија верзија овог оружја чија је производња започела у августу 1944. године. Његов домет је био 60m али је с обзиром на малу брзину пројектила од 45m/s, приликом напада на циљеве у зони крајњег домета, била потребна 1,5s да пројектил погоди мету. Да би се постигла већа брзина пројектила, пречник цеви повећан је на 5cm, а погонско екслозивно пуњење повећано је на 134g. Ова верзија имала је побољшан нишан и окидачки механизам. Укупна тежина оружја износила је 6,1kg.
3 Панцерфауст 100
Панцерфауст 100 била је последња верзија овог оружја која је ушла у масовну индустријску производњу у новембру 1944. године. Максимални домет оружја износио је 100m. Пречник цеви повећан је на 6cm како би примио погонско експлозивно пуњење од 190g које је пројектилу омогућавало брзину од 60 m/s. Нишан је имао подеоке за 30, 60 80 и 150 метара, који су били означени флуоресцентном бојом како би били видљиви и у мраку. Укупна тежина оружја износила је 6,8kg.
4 Панцерфауст 150 и 250
Панцерфауст 150, који је у малом броју уведен у наоружање пред крај Другог светског рата, представљао је знатно измењену верзију модела 100. Имао је исту количину експлозивног погонског пуњења као и Панцерфауст 100 али је модификована бојева глава, са двостепеним погонским пуњењем омогућила брзину од 85m/s чиме је значајно повећана пробојна моћ овог оружја. Панцерфауст 150 требало је да буде оружје за вишекратну употребу са могућношћу испаљивања 10 бојевих глава пре одбацивања. Производња ове варијанте почела је у марту месецу 1945. године, само два месеца пре завршетка рата.
Панцерфауст 250 је требало да уђе у производњу у септембру 1945. године али се рат завршио пре него што је развојни пројекат завршен.
Слично противоклопно оружје савезника била је Базука, која је као и немачки Панцершрек могла да се пуни.
Током Хладног рата, војска Западне Немачке била је наоружана потпуно новим ракетним противоклопним бацачем Панцерфауст 3.


Икарус 452-2 је југословенски двомоторни, нискокрилни авион на млазни погон са затвореном кабином и стреластим крилима, развијен као експериментални авион на основу претходних млазних авиона Икарус 451М и 451ММ. Авион је пројектовао наш авио конструктор Драгољуб Бешлин а направила га је фабрика авиона Икарус из Земуна. Први пут је полетео 24. јула 1953. године.
1 Пројектовање и развој
Пројекат експерименталног пресретача Икарус 452-2 израдила је Конструкторска група бр.9 ГДВИ. Главни пројектант је био авио конструктор Д. Бешлин а главни аеродинамичар инжењер Левачић. Прототип је саградило предузеће Икарус. Авион 452-2 је представљао први домаћи прототип млазног авиона са стреластим крилом. Мада је званично класификован као лаки пресретач он је, због своја два слаба млазна мотора (укупног потиска око 300 daN) и наоружањем од само 2 митраљеза калибра 12,7 мм био, експериментални авион, то јест летећа макета таквог авиона. Саграђени прототип је био двомоторац (са моторима уграђеним у задњи део трупа) а први фабрички лет је извршен 24. јула 1953. године.
2 Варијанте
Икарус 452-2 - авион са два мотора Turbomeca Palas 056А у трупу авиона
Икарус 452-3 - авион са три мотора Turbomeca Palas 056А у трупу авиона (само пројект)
Икарус 452 М - са мотором Turbomeca Marbore I уграђеним у трупу авиона (само пројект)
3 Оперативно коришћење
Прототип авиона Икарус 452-2 је направљен у једном примерку и био је завршен до 30. априла 1953. године. За овај авион је владало велико интересовање, био је то стварно веома модеран авион за то време па је био приказан маршалу Титу приликом његове посете ваздухопловној изложби 21. маја 1953. године.
Први лет авиона Икарус 452-2 је извршен 24. јула 1953. године. Због отказа мотора, авион је претрпео удес, принудно слетевши у кукурузно поље и више није поправљен. Приликом удеса, пилот Тугомир Пребег је био повређен али је преживео. Накнадна истрага је утврдила да је пад авиона проузроковала грешке у систему за довод горива.
Велика је штета што је овај авион пао при првом пробном лету тако да се нису могле проверити његове перформансе и аеродинамичке особине. Убрзо након пада обустављени су радови на пројекту авиона Икарус 452.
4 Земље које су користиле овај авион
width=50%
-ФНРЈ/СФРЈ


Карла Шлехтова (Карлове Вари, 22. мај 1977) је чешка политичарка и економисткиња. Била је министарка за регионални развој од 2014. до 2017, а од 2017. до 2018. била је министар одбране Чешке републике. Од октобра 2017. године је чланица Представничког дома.
1 Биографија
Карла Шлехтова је рођена 22. маја 1977. године у Карловим Варима. Основне академске студије је завршила на Економском факултету на Западночешком Универзитету у Хебу, 1999. године. Две године након тога, добија титулу дипл.инж. на истом Универзитету, на Економском факултету у Плзењу.
1.1 Каријера
Од новембра 1998. до јуна 2001. године радила је као пројект менаџер и радила је обуке за семинаре. До 2004. године је радила као у CRS Europe, у сектору за комуникације и чланство. Након тога је радила као пројект менаџер у Европском центру за јавну администрацију (чешки: Evropské centrum pro veřejnou správu, s.r.o.), а затим у Делоите компанији као старији консултант, све до 2010. године. Од фебруара 2011. до маја 2014. године радила је при Министарству за регионални развој Чешке републике. Као нестраначка личност, улази у владу Бохуслава Соботке као министарка за регионални развој, а предложили су је из странке АНО 2011, Андреја Бабиша.
У влади премијера Андреја Бабиша, постављена је за министарку одбране Чешке Републике, као прва жена на тој позицији. Од октобра 2017. је у оставци.
2 Приватни живот
Од марта 2017. године, прва је активна политичарка у Чешкој која се аутовала као лезбијка. Живи у Прагу.


Ледена кафа или хладна кафа је напитак од кафе који се служи хладан. Може се припремити било уобичајеним кувањем кафе (нпр. carafe итд.), а затим сипањем преко леда или у хладном млеку или кувањем хладне кафе. При варијанти напитка у којем се прво спрема топла кафа, заслађивачи и ароме се могу додати пре хлађења, јер се брже растварају. Ледена кафа се такође може засладити претходно раствореним шећером у води.
Ледена кафа је редовно доступна у већини кафића. Ледена кафа се углавном спрема да буде јача од уобичајене кафе, с обзиром да је разблажена ледом који се отопа.
1 Историја
Мазагран, хладни, заслађени напитак од кафе који је настао у Алжиру око 1840. године, локални становници описују као „оригиналну ледену кафу“. Припремао се са сирупом од кафе и хладном водом.
Замрзнути напици од кафе документовани су у 19. веку. Италијански granita al caffè је сличан напитак.
„Ледена кафа“ – кафа која је скувана, а затим охлађена ледом – појавила се на јеловницима и у куварима са краја 19. века.
Ледена кафа је популаризована маркетиншком кампањом коју је водио Joint Coffee Trade Publicity Committee of the United States 1920. године Много касније, продавали су је ланци продавница као што су Burger King, Dunkin' Donuts и Starbucks.
2 Варијације по земљи
2.1 Аустралија
У Аустралији, ледена кафа може укључивати сируп, крему, какао прах или зрна кафе. Стил кафеа је нешто попут млечног шејка без мешавине и може бити направљен од еспресо кафе или само са аромом кафе.
Упаковани по малопродајним ланцима продавани напитак ледене кафа је потпуно другачији производ. У Јужној Аустралији, Farmers Union Iced Coffee надмашио је Кока-Колу и један је од највећих брендова у држави.
2.2 Канада
У Канади, популарни ланац кафе Tim Hortons продаје ледени капућино, локално познат као Ice Capps. Други ланци брзе хране и пића такође нуде ледену кафу. Студија истраживачке фирме NPD из јуна 2016. показала је да је популарност напитака од ледене кафе порасла за око 16 процената у односу на исти период годину дана раније.
2.3 Чиле
У Чилеу, ледена кафа се зове es (ледена кафа). Веома је популаран у летњем периоду. es састоји се од еспреса или кафе у праху. У кафу се додаје сладолед, као и шећерни додаци као што су ванилија, цимет или dulce de leche. Ледена кафа се ужива током лета за доручком и на забавама. Поврх чилеанске ледене кафе може се ставити и шлаг и сецкани ораси.
2.4 Немачка
У Немачкој постоје различите врсте de (кафа са сладоледом). Најраспрострањенији облик је ароматизовани млечни напитак сличан аустралијској леденој кафи, доступан у немачким кафићима и у de (сладоледарнице). Састоји се од филтриране, вруће скуване и охлађене кафе са сладоледом од ваниле и шлагом на врху. Међутим, ова врста ледене кафе ретко је доступна у немачким супермаркетима. Најраспрострањенији облик ледене кафе у супермаркетима је конзервисана верзија разних брендова са различитим укусима као што су капућино и еспресо. Ова ледена кафа је веома слична леденој кафи у конзерви у Уједињеном Краљевству и у случају неких брендова (посебно Nestlé) заправо исти производ.
2.5 Грчка
У Грчкој, најпопуларнији напитак од ледене кафе је фрапе, направљен од инстант кафе (обично Нес), воде и опционо шећера помоћу електричног миксера или шејкера за стварање пене. Додају се коцкице леда и по жељи млеко. Фрапе је постао познат изван Грчке као резултат Летњих олимпијских игара 2004. у Атини. Фрапеи су постали веома популарни на Кипру и у Румунији.
Други најпопуларнији напитак од ледене кафе у Грчкој је фредо капућино који је преливен хладном млечном пеном познатом као el-Latn (αφρόγαλα) и фредо еспресо, што је дупла порција еспреса помешаног са коцкицама леда и сервирана преко леда.
2.6 Италија
У Италији, компанија Nestlé је представила Фрапе кафу у оквиру своје линије Nescafé Red Cup line, под називом Red Cup Iced Coffee. Многи италијански кафе барови служе „caffè freddo“, што је прави еспресо који се чува у замрзивачу и служи леден. У региону Саленто у Апулији, ово је усавршено тако што се еспресо кува свеж, дода се жељена количина шећера или бадемовог млека и на крају се сипа у чашу за виски напуњену коцкама леда непосредно пре сервирања, познату као Caffè in ghiaccio, или кафа и лепо. Афогато (еспресо преливен куглом сладоледа од ваниле или сладоледа) се такође служи, обично као десерт.
2.7 Јапан
У Јапану, се пије од Таишо периода (око 1920-их) у кафићима. Служи се са сирупом од гуме и млеком. Хладан чај је већ био популаран, па је било природно да се пије и хладна кафа. Хладна кафа је такође уобичајена у Јапану, где је позната као , због оландске трговине кафом из Индонезије кроз историју.
2.8 Нови Зеланд
На Новом Зеланду, ледена кафа је популарна и служи се у бројним кафићима. Често се служи са сладоледом од ваниле или шлагом.
2.9 Тајланд
Тајландска ледена кафа се кува од јаке црне кафе, заслађена шећером, масном павлаком (или пола-пола) и кардамомом, брзо се охлади и сервира преко леда. Неке варијације се кувају са еспресом. Пиће је део уобичајене понуде у тајландским ресторанима.
2.10 САД
Ледена кафа се припрема на много различитих начина у САД.
Ледена кафа се може направити од хладно куване кафе, за коју се талог кафе натапа неколико сати, а затим се процеди. Следећег дана, резултат је био веома јак концентрат кафе који је помешан са млеком и заслађен.
Многи продавци кафе једноставно користе врућу кафу у својим напицима од ледене кафе. Starbucks посебно користи методу двоструке јачине у којој се кафа кува врућа са двоструко већом количином талога. Овом методом, отопљени лед не разређује јачину и укус кафе. За разлику од процеса хладног кувања, овај метод не елиминише киселост својствену топлој кафи.


Grand Theft Auto: Vice City је акционо-авантуристичка рачунарска видео-игра коју је дизајнирао Рокстар норт, а објавио Рокстар гејмс. То је друга по реду 3Д игра у серији игара Grand Theft Auto (GTA). Игра је убрзо постала најпродаванија игра 2002. године. У САД је проглашена за најпродаванију видео-игру свих времена. Vice City се такође појављивао у јапанском магазину Фамицу. Након успеха у САД, игра је продата у Европи, Аустралији и Јапану у више милиона примерака. Ова игра је наставак игре Grand Theft Auto III и претходник је Grand Theft Auto: San Andreas.
Vice City је базирана на култури 1980-их. Прича започиње 1986. године. Локација у којој се одвија радња игре, Vice City (Град порока), базиран је на Мајамију. Ток игре прати члана мафије и бившег затвореника Томија Версетија, који је у град послат да преузме дрогу за Сонија Форелија, а након неуспеха је приморан да нађе одговорне за овај напад, и бива умешан у разне нелегалне послове за разне банде, мафијаше, криминалце и утицајне људе у граду, а касније преузима контролу над њим, оснива своју банду и преузима град.
Игра има веома сличну графику -GTA III- али многе ствари су побољшане (сама графика, кола, чамци, изглед ликова, оружја, банде, AI, и др.). Наставак игре је Grand Theft Auto: Vice City Stories који је уједно и наставак дешавања у Vice City-ју али је прича смештена две године раније, у 1984. годину.
1 Игра
Играч је постављен у улогу мафијаша и бившег затвореника Томија Версетија, који у Vice City долази да за Сонија Форелија обавља послове са дрогом, тачније кокаином, под покровитељством адвоката Кена Розенберга. Приликом првог сусрета са нарко-дилерима, упадају у заседу и не успевају да обаве посао, и остају без новца и дроге. Томи обећава Сонију да ће вратити новац који је изгубио, након чега почиње серија послова и мисија које Томи обавља да би зарадио новац.
Током свог првог посла, Томи се упознаје са бившим пуковником, под именом Хуан Гарсија Кортез, који му обећава да ће покушати да пронађе људе одговорне за заседу. Такође упознаје и његову ћерку, Мерцедес, која недуго затим постаје његова девојка. Док Томи ишчекује резултате Кортезове потраге, упознаје се са још кључних личности, као што су Британски продуцент Кент Пол, предузетника некретнинама Ејвери Керингтон и локални криминалац Ленс Венс.
Прича са пуковником се овде не завршава, јер Томи касније обавља још послова за њега и они постају пријатељи и савезници. Једном приликом, даје му посао да чува мафијаша Рикарда Дијаза, када му Томи спашава живот, након чега му Дијаз даје неколико послова. Упркос томе што није подносио Дијаза, обављао је те послове за њега.
Од пуковника, Томи сазнаје да је један од његових људи, Гонзалес, одговоран за заседу и убија га. Касније сазнаје да је заправо Дијаз одговоран за напад. Ленс одлучује да убије Дијаза, али бива ухваћен и заробљен на градском ђубришту. Томи успева да спаси Ленса, и њих двојица крећу у напад на Дијаза, успевају да га убију и преузимају његово имање. У исто време, Кортез бежи из града на својој јахти, чиме Томи и новооснована Версети мафија преузимају град. Како време пролази и како мафија постаје јача, Ленс постаје све више параноичан и често зове Томија пун хистерије.
Томи се током приче упознаје са вођом Кубанске банде Los Cabrones, под називом Умберто Робина, којем помаже против Хаићанске банде. У исто време, тетка Поулет, вођа Хаићанске банде, хипнотише Томија да помогне њеној банди против Кубанаца. Окршај између две банде завршава се уништавањем Хаићанске фабрике дроге и победом Кубанске банде.
Ван главног тока приче, Томи успева да купи велик број готово пропалих компанија у граду: такси компанију, штампарију (за коју се испоставља да је фронт за производњу лажног новца), ноћни клуб, стриптиз клуб, ауто-кућу, бродоградилиште, фабрику сладоледа (за коју се испоставља да је фронт за продају дроге) и студио за снимање филмова за одрасле. Кроз неколико мањих послова и мисија, успева да сваку од ових компанија учини профитабилном. Такође, Томи постаје лични чувар рок бенда под називом Love Fist, постаје почасни члан локалне бајкерске банде и успева да опљачка банку, и обавља мали низ мисија као плаћени убица.
Форели породица сазнаје о таласу дешавања везаних за Томија, и одлучују да дођу и узму свој новац. Сони шаље људе да узму новац од Томија и његових компанија, али не успевају након чега Сони долази лично. Томи покушава да му се одужи фалсификованим новцем, након чега Ленс открива Томију да је направио договор са Форели породицом, а Сонија информише о лажном новцу. Крај главног дела игре представља окршај између Томија, Ленса, Сонија и Сонијевих мафијаша. Томи прво јури Ленса на кров виле, где га убија, а затим се враћа у главни део куће где убија Сонија. Током пуцњаве, Сони открива да је он сместио убиства која су Томија довела до затвора.
Након што је уклонио све своје непријатеље, Томи, заједно са Кеном, постаје главни нарко вођа у граду.
2 Ликови
Игру карактерише број ликова који се појављују и који играју мању или већу улогу у радњи игре. Поред ликова поменутих испод, појављује се и број ликова који се могу срести у једној или две мисије и који немају никакву улогу сем да омогуће радњу игре.
Број ликова се појављује и у другим деловима серијала. Фил Кесиди се појављује у GTA III као бивши војник без једне руке, док се у овом делу појављује мисија у којој је показано како је ту руку изгубио. Још један лик је Доналд Лав, познатији као милионер у GTA III, а који се у овом делу појављује као ученик Ејверија Керингтона. Кенди Сакс, порно глумица из овог дела, појављује се на различитим билбордима у Grand Theft Auto: San Andreas.
2.1 Главни ликови
Томи Версети*Сони Форели*Кен Розенберг*Ленс Венс
2.2 Споредни ликови
Рикардо Дијаз
Хуан Гарсија Кортез
Кент Пол
Умберто Робина
Ејвери Керингтон
тетка Поулет
Love Fist
Мич "Велики" Бејкер
Мерцедес Кортез
Кенди Сакс
Стив Скот
Фил Кесиди
3 Окружење
Радња игре је смештена у фикционалном граду по имену Vice City (енгл. Град порока), који је базиран на Мајамију. Изглед игре и окружење, као и музика, возила, оружја, окружење и начини понашања и говора инспирисани су културом 1980их, коју игра неретко пародира. Многе теме позајмљене су из филмова из тог периода, као што су Scarface и Miami Vice.


Хосеин Деган (حسین دهقانی پوده; Пуде, 2. март 1957) ирански је политичар и бивши војни официр. Служио је као министар одбране од 2013. до 2017. године у кабинету Хасана Роханија.
1 Биографија
Хосеин Деган рођен је у селу Пуде 2. марта 1957. године. Докторирао је менаџмент на Универзитету у Техерану.
Деган је служио као командант у Иранској револуционарној гарди и у њеном ваздухопловству. Током Исламске револуције, Деган је учествовао у окупацији америчке амбасаде у Техерану. Оптужен је за учешће у бомбардовању америчке амбасаде у Бејруту 1983. године, због чега је санкционисан од стране САД.
2013. године изабран је за министра одбране Ирана у влади Хасана Роханија. Кандидовао се за председника Ирана 2021. године. 2026. године, услед рата у Ирану, појавиле су се тврдње да је изабран за секретара Врховног савета за националну безбедност Ирана, након што је Али Лариџани убијен. Међутим, на позицију је заправо именован Мохамед Багер Золгадр.


Вај-фај (Wi-Fi) је бежична локална рачунарска мрежа (WLAN) која почива на стандарду IEEE 802.11. Сви уређаји који су повезани на ову мрежу су у близини (пар десетина метара) антене (уређаја) која прима и предаје потребне сигнале. Wi Fi је заштитни знак Вај-фај алијансе, која ограничава употребу термина Вај-фај цертификован на продукте који су у довољној мери комплетни да би задовољили цертификационо тестирање интероперабилности. Уређаји који користе вај-фај технологију укључују рачунаре, мобилне телефоне, таблете, паметне телевизије, штампаче, дигиталне камере и фотоапарате, аутомобиле и дронове. Према подацима из 2017, Вај-ај алијанса се састојала од више од 800 предузећа широм света. Судећи по подацима из 2019, преко 3,05 милијарди уређаја са вај-фај подршком се произведи годишње сваке године.
Вај-фај користи више делова породице протокола IEEE 802 и дизајниран је за међусобну комуникацију са својим жичаним братом Етернетом. Компатибилни уређаји могу бити делом једне заједничке мреже, а могу бити спојени путем бежичне приступне тачке, жичним уређајима и Интернетом. Различите Вај-фај верзије су одређене стандардима протокола IEEE 802.11, са различитим радио технологијама које одређују радио опсеге и максималним распонима и брзинама које се могу постићи. Вај-фај најчешће користи 2,4 GHz UHF и 5 GHz SHF ISM радио опсеге. Ови појаси су подељени на више канала. Комуникација у мрежи преко различитих канала је могућа, али предајник може само да одашиља на једном каналу.
Вај-фај таласи имају релативно високу апсорпцију и најбоље раде ако постоји оптичка видљивост. Многе уобичајене препреке као што су зидови, стубови, кућни уређаји итд. могу увелико смањити домет, али то такође помаже смањивању сметњи између различитих мрежа у претрпаним окружењима. Приступна тачка (или хотспот) често има домет од око 20 метара у затвореном простору, док неке новије приступне тачке имају могућност досега на отвореном и до 150 метара. Временом су се повећавали брзина и спектрална ефикасност вај-фаја. Неке вај-фај верзије могу досећи брзине од 1 Gbit/s (гигабит у секунди).
Да би се корисник повезао на вај-фај мрежу, обично мора знати име (SSID) и лозинку. Вај-фај је потенцијално осетљивији на напад од жичних мрежа јер свако унутар домета мреже може покушати да оствари приступ. Вај-фај заштићени приступ (WPA) породица је технологија створена за заштиту информација које се крећу по вај-фај мрежама и укључује решења за личне и пословне мреже. Како се је потреба за сигурношћу расла, сигурносне карактеристике WPA укључивале су јачу заштиту и нове сигурносне праксе. WPA користи лозинку и за шифрирање вај-фај пакета и тиме блокира прислушкиваче.
1 Историја
Године 1971, ALOHAnet повезао је Хавајска острва са UHF бежичном пакетном мрежом. ALOHAnet и ALOHA протокол били су рани претходници Етернета, а касније и IEEE 802.11 протокола. Пресудом америчке Федералне комисије за комуникације из 1985. пуштен је ISM опсег за нелиценцирану употребу. Ти фреквенцијски таласи су исти они који користе микровалне пећи и подлежу сметњама. Године 1991, NCR корпорација је са AT&T корпорацијом изумела претечу 802.11, намењеног за употребу на продајним местима, под именом WaveLAN.
Аустралијски радио-астроном Џон О’Саливан са својим колегама Теренс Перцивал, Грахам Даниелс, Дијет Остри, и Џон Дин развио је кључни патент који се користи у вај-фајуу, а који је био нуспроизвод CSIRO (Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation, аустралијска федерална агенција за научни развој) истраживачког пројекта, „неуспели експеримент откривања експлозија мини црних рупа величине атомске честице”. О’Саливан и његове колеге заслужни су за проналазак вај-фај технологије. CSIRO је 1992. и 1996. добио патенте за методу касније кориштену у вај-фају за чишћење сигнала. Прва верзија протокола 802.11 објављена је 1997. и осигурала је до 2 Mbit/s брзине. Године 1999. године са 802.11b спецификацијом могле су се постићи 11 Mbit/s брзине.
Вај-фај користи велики број патената које посједују многе организације. У априлу 2009. године, 14 технолошких компанија је платило CSIRO милијарду америчких долара због кршења CSIRO патената. Тако је Аустралија етикетирала вај-фај као аустралијски изум, иако се око тога и даље воде полемике. CSIRO је наплатио додатних 220 милиона долара у нагодбама у 2012, с тим што су светске компаније у Сједињеним Државама морале платити CSIRO-ова права за лиценцирање процењена на додатних милијарду америчких долара у хонорарима.
2 Стандарди
802.11b је други стандард који је угледао светло дана, након .11, а пре .11а. Познат и под називом Wi-Fi (Wireless-Fidelity), који се односи управо на 802.11б. Б стандард је био права мала револуција у WLAN-у, имао је пропусност од 11Mbps уз fallback rate на 5.5, 2 односно 1 MB/s. То значи ако је интензитет сигнала мањи, или је удаљеност међу уређајима повећана, мрежна опрема прилагођава се условима и смањује брзину везе одржавајући је и даље активном. Већина WLAN и WAN мрежа ради на .11б стандарду (у односу на друге WLAN стандарде) па је тако .11б постао референца за WLAN. Највише програма и алата које се могу наћи на интернету су управо за .11б мреже. Варијација на .11б стандард је 802.11б+ који удвостручује пропусност на 22 Mb/s односно 44 Mb/s уз „Тексас инструмент ACX100“ chipset. Иако декларисан као 11 Mb/s, можда се управо тај уређај може надоградити на фамозних 44 Mb/s. Спајање изнад два километра удаљености на 22 Mb/s је одличан резултат. Примарна сигурносна енкрипција је WEP (Wired Equivalent Privacy). WEP се користи у 64, 128 или 256 битном облику. Све Prism1 картице користе 64 бит, Prism2 128 бит, а ACX100 256бит. Домет ових уређаја варира. Декларисаних 500 метара са додатним спољним антенама пење се од 5 km преко 38 km па до невероватних 300 km уз појачала (Аустралија).
802.11g је верзија 802.11 стандарда која ће достићи пропусност од 54 Mb/s, али за разлику од .11а на 2.4 GHz! Антене се већ производе али пракса је показала да је домет са 11. г стандардом на 54 Mb/s барем на половину .11б уређаја. Свака већа удаљеност је неповољна, и оптимално је узети .11б+ уређаје .11г уређаји интелигентније користе "autofallback rate", па брзина са удаљеношћу опада чешће него код .11б+ уређаја.
802.11n најновија је верзија 802.11 стандарда која достиже пропусност до 600 Mb/s, користи MIMO технологију за постизање већих брзина од 802.11b и 802.11g стандарда. Направљена су и побољшања у врстама заштите. Уређаји који раде у овом стандарду обично користе 2 или више антена. Такође могу радити и у претходним стандардима уколико други уређаји у мрежи не дозвољавају брзине и могућности n стандарда.
3 Начин рада
Радио комуникација код WLAN-ова се обавља у ISM (Industrial, Scientific & Medical) опсегу фреквенција који је свуда у свету прихваћен као опсег за чије коришћење није потребна лиценца - ФТА (Free to air) спектар. ISM чине три опсега фреквенција:
902 - 928 MHz,
2400—2483.,5 MHz i
5728—5750. MHz.
Од њих се, у овом тренутку, најчешће користи опсег око 2.4 - 2,48 GHz.
WLAN-ови користе „Spread Spectrum“ модулацију која сигнал распростире по широком опсегу фреквенција. Наиме, оне омогућују да више корисника истовремено дели исти фреквентни опсег без међусобне интерференције, и пружају много већу отпорност на сметње и прислушкивање од модулација 'уског' спектра.
Показало се да је много боље слати сигнал мале снаге преко ширег фреквентног опсега, него да се сигнал велике снаге шаље преко малог фреквентног опсега. Уколико на некој фреквенцији из опсега постоји снажна сметња, вероватност да ће се послата информација тачно примити је неупоредиво већа зато што ће највећи део сигнала бити пренесен, ван осега где је сметња. Ова технологија је развијена још пре око 50 година и то за војне примене са циљем да буде максимално отпорна на ометања, интерференцију и прислушкивање.
4 WiFi Сертификат
Wi-Fi је ознака Wi-Fi Alliance (претходно „Wireless Ethernet Compatibility Alliance“) организације која тестира и сертификује опрему сагласну са 802.11x стандардом.
5 Разлике у односу на класичну мрежу
Због другачије природе физичког медија и на нивоу везе, постоје разлике у односу на каблиране мреже. CSMA/CD метода која се користи у жичаним Етернет мрежама је овде непрактична јер је откривање колизија код радио-сигнала много теже јер станица која емитује сигнал, због симплекса (једносмерности) радио комуникације, не може сазнати да ли је дошло до колизије. Стога се метода приступа изменила, под називом „Distributed Coordination Function“ (DCF). Она користи „Carrier Sense Multiple Access/Collision Avoidance“ (CSMA/CA), a ne „Collision Detection“ (CD) методу. Ради се о томе да станица ослушкује да ли је медиј слободан за емитовање и ако јесте, почиње са емитовањем сигнала, али после неког случајног временског интервала. Таква метода смањује вероватност колизија јер спречава да више станица почне у исто време са емитовањем у тренутку када су откриле да је медиј слободан. Да би се добила још ефикаснија комуникација користе се CTS и RTS сигнали. На почетку комуникације пошиљалац шаље RTS сигнал којим за неки временски период резервише медиј и обавештава примаоца да има пакет за њега, наравно, уколико је прималац у оквиру домета. Ако се ради о инфраструктуралној мрежи, неке станице неће “чути” RTS сигнал. Међутим, приступна тачка у бежичној мрежи тада шаље CTS сигнал који сада сигурно долази до примаоца као и до свих других терминала чиме их се обавештава да је медиј резервисан и да емитовање ускоро почиње.
6 WiFi у конзолним играма
Неке конзолне игре користе Wi-Fi технологију за комуникацију.
Nintendo Wii има уграђен Wi-Fi
Nintendo DS је Wi-Fi компатибилан
Sony PSP закључује WLAN за спајање на Wi-Fi приступне тачке
PlayStation 3 има уграђен Wi-Fi
Xbox 360 има бежични мрежни адаптер
PlayStation 4 има уграђен Wi-Fi


LAN журка је друштвено окупљање учесника са личним рачунарима или компатибилним конзолама, где се успоставља веза локалне мреже (LAN) између уређаја помоћу рутера или прекидача, првенствено у сврху заједничког играња видео игрица за више играча. Догађаји за LAN журке се значајно разликују од LAN центара за игре и интернет кафеа по томе што LAN забаве углавном захтевају од учесника да понесу сопствени рачунар, често се одржавају у просторима опште намене или у резиденцијама.
Величина ових мрежа може варирати од само две особе до веома великих окупљања од стотину или више. Мале журке се могу спонтано формирати и искористити уобичајену кућну мрежну опрему, али веће обично захтевају више планирања, опреме и припреме, чак и наменске сервере за игре. Од 2020., светски рекорд у величини LAN журке је 22.810 посетилаца, постављен у DreamHack-у, у Јенћепингу.
1 Мале забаве
Обично се мање LAN забаве састоје од људи који доносе своје рачунаре једни другима у куће како би били домаћини и играли игрице.
Оне се понекад успостављају између малих група пријатеља и хостују на централној локацији или на оној која је позната свим учесницима. Такви догађаји се често организују брзо са мало планирања, а неки догађаји преко ноћи, са неким да се протежу на дане или недеље. Због малог броја играча, игре се обично играју на малим нивоима против ботова.
Ако на месту нема Wi-Fi, може се поставити ad hoc мрежа, чиме се елиминише потреба за жичном мрежом. Пружање освежења често је такође обавеза домаћина, иако се од гостију обично тражи да допринесу. У већим забавама где се учесници можда не познају лично, може се чак и наплатити улаз. Друга традиција неких малих група је да купују велике количине брзе хране за конзумацију током више дана. Многи учесници LAN-а ће такође донети храну или пиће за конзумирање током журке — иако се могу одржати у било ком часу, многе LAN журке почињу касно увече и трају до следећег јутра, чинећи енергетска пића популарним избором.
Када неки од учесника не могу да буду присутни или када се спаја неколико LAN журки, VPN софтвер као што је Hamachi може се користити за распоређивање рачунара преко Интернета тако да изгледа да су на истој LAN мрежи.
Обично ће домаћин бити домаћин игара, али понекад на врло малим LAN журкама (нпр. 2 или 3 особе) сви учесници ће се повезати на интернет сервер на мрежи и додати реч испред свог имена да би рекли свима осталима да су клан или група. На већим LAN-овима (нпр. 5 или више људи) домаћин или пријатељ домаћина ће користити резервни рачунар као сервер за игре који ће служити свим учесницима.
Приватне LAN журке биле су на врхунцу популарности током крајем 1990-их до почетка 2000-их када је широкопојасни приступ интернету био недоступан или прескуп за већину људи у то време. Још једна сврха похађања приватних LAN журки била је и прилика за дељење софтвера, филмова или музике међу учесницима. Дељење датотека преко LAN мрежа пружило је згодан начин за размену садржаја међу учесницима, пошто већина просечних корисника интернета није имала приступ великој брзини и пропусном опсегу које нуди широкопојасна интернет веза за преузимање датотека велике величине. С обзиром на широку доступност брзог интернета, пријатељи могу лакше даљински да играју своје игре за више играча заједно, користећи софтвер оријентисан на игре као што су TeamSpeak, Discord и Steam. Друштвене мреже такође могу помоћи у састанцима на мрежи и комуникацији за групе пријатеља како би заједно могли да играју своје игре за више играча на мрежи, у удобности својих домова, а не због непријатности паковања и затим постављања својих рачунара за LAN журку.
2 LAN журке на конзолама
Док су се традиционалне LAN забаве састојале искључиво од компјутерских игара, широко усвајање платформи за конзоле усмерене на мрежу, као што су Xbox 360 и PlayStation 3, довело је до еволуције у LAN забавама. Модерне конзоле опремљене Ethernet портовима могу међусобно да комуницирају преко стандардних рутера или прекидача, слично као традиционални рачунари.
Полазницима је потребна само њихова конзола, игре и телевизија да би стекли исто локално искуство играња као и њихови колеге засновани на рачунару. Многе популарне игре за више играча за конзолу такође имају верзије за рачунар (нпр. Battlefield: Bad Company 2 и Halo: Combat Evolved). Програмери су дали потрошачима избор да уживају у истим играма за више играча на више платформи, утирући пут за алтернативну позорницу на LAN забавама 21. века.
3 Веће журке
Многе комерцијализоване партије нуде разне турнире, са такмичењима у играма као што су StarCraft, Warcraft III, World of Warcraft, Counter-Strike: Global Offensive, Fortnite, PlayerUnknown's Battlegrounds и игре из Call of Duty, Battlefield, Doom и Halo серије. Награде се могу додељивати победницима и могу укључивати рачунарски хардвер као што су комплети за кућишта, светла, вентилатори, графичке картице, а понекад чак и комплетни рачунари (које се често сматрају смешним као што би обично победник такмичења већ имао (и такмичио се) прилагођени рачунар далеко бољи од награде).
Трајање није стандардизовано; организоване журке често трају викендом.
Велике LAN журке често нуде мирно место за спавање, туширање и јело, као и унајмљено обезбеђење, алтернативну забаву (као што је музика) и посвећену екипу за подршку, као и професионално управљану мрежу укључујући везу са Интернетом. Кетеринг може бити у облику бара, испоручене хране као што је пица. Неке журке долазе у потпуности опремљене у виду редовних роштиља или чак запошљавања угоститељског особља које води јавну кантину.
Модери и оверклокери присуствују овим догађајима да би приказали своје рачунаре, које би иначе мало ко видело. Неки долазе само да прикажу своје рачунаре и погледају туђе рачунаре.
Неки учесници такође користе ове забаве у сврху дељења датотека. Веће стране често обесхрабрују или забрањују кршење ауторских права путем дељења датотека. Међутим, спровођење је ретко и неуредно због потребног времена и често недостатка жеље организатора. Неке LAN журке активно подржавају дељење датотека у легитимне сврхе (закрпе за игре, ажурирања, садржај који доприносе корисници). Већина подешавања која се користе на LAN журкама такође имају „централизовану“ област за ћаскање, где сви чланови могу да разговарају у окружењу сличном ИРЦ-у.
Постоје и друге врсте журки које се не помињу као „LAN журке“ где се граде привремене LAN мреже, али се не користе као главна атракција.
3.1 Спонзорство
Многе рачунарске компаније, укључујући Nvidia, Cooler Master, Corsair, Alienware, , нуде спонзорске пакете великим LAN журкама, са финансирањем, наградама, или опреме дате у замену за рекламирање. Многе велике LAN журке траже такво спонзорство, како би смањиле оперативни ризик (често организатори ризикују да изгубе десетине хиљада долара) и обезбедили награде за учеснике.
4 Култура
LAN журке имају своју јединствену културу. Ентузијасти често показују рачунаре са екстравагантним системима за хлађење након продаје, ЛЕД светлосним ефектима, подешавањима за више екрана и кућиштима направљеним по мери и многим другим побољшањима. Енергетски напици су веома популарни на овим догађајима како би побољшали концентрацију и издржљивост, пошто LAN журке често трају у раним јутарњим сатима. Велике забаве могу трајати неколико дана без заказаних пауза. Већину времена, сан је угрожен да би се играо у дужем временском периоду који траје од ноћи до јутра. Постоје и одређене собе за спавање.


Тело је роман америчког писца Стивена Кинга. Објављена је 1982. године у Кинговој јој збирци Годишња'доба а потом је 1986. адаптирана у филм Остани уз мене.
1 Радња
Гордон ,,Горди ЛаЧанс се присећа свог детињства у Касл Року у Орегану. Присећа се периода након смрти његовог старијег брата Дениса (Дени), кога су њихови родитељи фаворизовали и како су га занемаривали услед туге и депресије. 1960. године, Горди и његови пријатељи Крис Чејмберс, Теди Дучамп и Верн Тесијо сазнају да је група хулигана коју преводи Ејс Мерил наишла на мртво тело несталог дечака Реја Бауерса кога је ударио воз. група је одлучила да не пријави полицији свој проналазак јер су у том тренутку возили украдена кола. Дечаци, међутим, смисле план да они буду ти који ,,званично пронађу тело и тиме постану познати. Припремајући се за потрагу, Крис украде пиштољ свог оца и дечаци кампују у оближњем пољу. Како се прича одвија, одрасли Горди се подсећа на своју прву објављену причу Stud City. Ради се о животу обичног човека Едварда ,,Чико Маја чији је старији брат такође преминуо. Има девојку, Џејн, према којој нема никаква дубља осећања. Он зна да је његов брат спавао са њиховом маћехом,Вирџинијом, пре његове смрти али оклева да то каже оцу. Једног дана, Чико се посвађа са својим оцем због Вирџиније и напушта свој дом.Током њихове потраге, дечаци незаконито улазе на градску депонију, где их појури Чопер, пас који припада чувару депоније, Мајлу Пресману. Теди и Мајло се посвађају након што Мајло увреди Тедијевог оца (ветеран Другог светског рата који је отпуштен из војске услед траума проузроковане искрцавањем у Нормандијуи) називајући га лудаком. Гордија и Верна у једном тренутку за мало прегази воз. Горди, познат по својим причама, током тренутка одмора одлучи да својим пријатељима исприча још једну причу – The Revenge of Lard-Ass Hogan. У причи, насловни лик Дејви ,,Масногузи Хоган освећује се мештанима града због исмевања његове тежине тако што попије целу флашу рицинусовог уља пре него што учествује у годишњем градско такмичење у једењу пита и исповраћа се на шампионе претходних такмичења изазивајући ланчану реакцију у којој цела публика почиње да повраћа. Следећег јутра, дечаци наиђу на мали рибњак у ком одлуче да се окупају, међутим, убрзо искачу из воде када схвате да је рибјнак пун пијавица.Након олује, дечаци коначно нађу тело Реја Бауерса. Међутим, убрзо се појављује и Ејс са својом групом са истим циљем као и дечаци. Током расправе, Крис извуче пиштољ и претњама отера групу али Ејс им обећава да ће им се осветити.  Уморни, тужни и страхујући од освете, дечаци одлуче да се само врате кући. Потом, неко из групе хулигана анонимно пријави полицији локацију тела а затим екипа одлучи да претуче дечаке. Временом се четири пријатеља удаљавају али Горди и Крис остају блиски. Крис се чак одлучују за високо образовање и заједно са Гордијем дипломира на Универзитету у Мејну. У садашњости, Горди прича како је сазнао о Крисовој смрти која је уследила након што је смртно избоден покушавајући да заустави сукоб у ресторану као и о смрти Верна и Тедија, о свом успеху као писац и о својој недавној посети Касл Року, где је сазнао да је Ејс постао алкохоличар и  да ради у градском млину.
2 Публикација
Тело је објављено 1982. године у Кинговој колекцији новела Годишња'доба.  Укључује две његове раније приче Stud City (објављену у Ubris-у 1969. године) и The Revenge of Lard-Ass Hogan (објављену у Тhe Maine Review 1975. године) У поговору колекције Годишња доба, Кинг каже да је Тело најстарија прича у збирци, коју је он почео да пише након што је завршио Салемово.
2.1 Оптужба за плагијат
Кингов бивши пријатељ и цимер са колеџа, Џорџ Маклауд, тврдио је да је Кинг украо идеју за Тело из Маклаудове приче али ове тврдње оспорава Кинг. Маклауд је своју причу написао о догађају из његовог детињства. Његов отац му је рекао да је видео мртвог пса поред железничке пруге што је инспирисало њега и његове пријатеље да га потраже. Након Маклаудових оптужби, Кинг одбија захтеве својих обожавалаца да прочита њихове рукописе ради савета; објашњавајући да би могло да доведе до још оптужби.
3 Адаптација
Прича Тело је адаптирана у филм из 1986. године Остани уз мене у режији Роба Рајнера. Сценарио, који су написали Брус А. Еванс и Рајнолд Гидеон био је номинован за Оскара за најбољи адаптиран сценарио и награду Удружења америчких писаца у истој категорији.


Интерлеукин 12 (ИЛ-12) је интерлеукин који природно производе дендритске ћелије, макрофаге и људски Б-лимфобластоидне ћелије (NC-37) у одзиву на антигенску стимулацију.
1 Ген и структура
ИЛ-12 се састоји од снопа са четири алфа хеликса. То је хетеродимерни цитокин кодиран са два посебна гена, ИЛ-12A (п35) и ИЛ-12Б (п40). Активни хетеродимер, и хомодимер п40 се формирају након синтезе протеина.
2 Функције
ИЛ-12 учествује у диференцијацији наивних T ћелија у Тх0 ћелије које се даље развијају у било Тх1 ћелије или Тх2 ћелије. Он је познат као стимулишући фактор T ћелија, који може да стимулише њихов раст и функцију. Он подстиче продукцију интерферона гама (ИНФ-γ) и тумор некросис фактора-алфа (TNF-α) из T и природни убица (НК) ћелија, и умањује ИЛ-4 посредовану ИФН-γ супресију. T ћелије које производе ИЛ-12 имају корецептор, ЦД30, који је асоциран са ИЛ-12 активношћу.
ИЛ-12 игра важну улог у активностима природних убица ћелија и T лимфоцита. ИЛ-12 посредује повећање цитотоксичне активности НК ћелија и ЦД8+ цитотоксичних Т лимфоцита. Исто тако изгледа да постоји линк између ИЛ-2 и преноса ИЛ-12 сигнала у НК ћелијама. ИЛ-2 стимулише изражавање два ИЛ-12 рецептора, ИЛ-12Р-β1 и ИЛ-12Р-β2, одржавајући изражавање критичног протеина у ИЛ-12 сигнализацији у НК ћелијама. Побољшан функционални одзив се манифестује ИФН-γ продукцијом и убијањем циљних ћелија.
ИЛ-12 такође има антиангиогенетску активност. То се остварује путем повећања продукције интерферона гама, који повећава производњу хемокина званог индуктивни протеин-10 (ИП-10 ил CXCL10). ИП-10 посредује антиангиогенетски ефекат. Због његове способности да индукује имуни одзив и његове антиангиогенетске активности, постојао је интерест за ИЛ-12 тестирање као могућег антитуморског лека. Међутим, досад није било је показано да поседује значајну активност на туморјима. Постоји линк између ИЛ-12 и аутоимуних болести као што је псоријаза и упална болест црева, што може бити користно у развоју нових третмана.
3 Трансдукција сигнала
ИЛ-12 се везује за ИЛ-12 рецептор, који је хетеродимерски формира од ИЛ-12Р-β1 и ИЛ-12Р-β2. ИЛ-12Р-β2 се сматра да игра кључну улогу ИЛ-12 функцији, пошто нађен на активираним T ћелијама и стимулисан је цитокинима који промовишу развој Тх1 ћелије и инхибиран онима који промовишу развој Тх2 ћелија. Након везивања, ИЛ-12Р-β2 подлеже тирозин фосфорилацији и ствара места за везивање киназа, Tyk2 и Jak2. Оне су важне за активацију критичних транскрипционих фактора као што је CTAT4 који је имплициран у ИЛ-12 сигнализацију у T ћелијама и NK ћелијама. Овај пут је познат као JAK-CTAT пут.
4 ИЛ-12 и аутоимунитет
ИЛ-12 администрација код људи оболелих од аутоимуних болести је показала да он погоршава аутоимуни феномен. Верује се да је то због његове кључне улоге у индукцији Тх1 имуног одзива. У контрасту с тим, ИЛ-12 ген нокаут код мишева или третман са ИЛ-12 специфичним антителима умањује манифестације болести.
Резултати објављени у Журналу за клиничку иминологију из студије где су мишеви који су одгојени да буди алергични на кикирики, су показали да ИЛ-12 није присутан. То указује на могућност да овај молекул нормално зауставља развој алергија на храну. Даља истраживања су у току да би се утврдило да ли су ови резултати променљиви код људи.


Сукре (Sucre) је дејуре главни град Боливије и главни град боливијског департмана Чукисака, као и шести град по броју становника у Боливији. Смештен у јужном централном делу земље, Сукре се налази на надморској висини од 2.790 метара. Ова релативно велика надморска висина даје граду суптропску планинску климу са ниским температурама током целе године. Током векова, град је добијао различита имена, укључујући Ла Плату, Чаркас и Чукисаку. Данас је регион претежно кечуанског порекла, са неким заједницама Ајмара и њиховим утицајима.
Сукре има велики национални значај и образовни је и владин центар, као и локација Врховног суда Боливије. Његова пријатна клима и ниска стопа криминала учинили су град популарним међу странцима и међу Боливијцима. Значајно је да Сукре садржи један од најбоље очуваних шпанских колонијалних и републичких историјских градских центара на западној хемисфери - слично градовима као што су Куско и Кито. Ово архитектонско наслеђе и миленијумска историја региона Чаркас довели су до тога да је Сукре проглашен за светску баштину Унеска. Град је имао важно место у историји Боливије од свог места као важног центра у Real Audencia de Charcas, а касније и као прва престоница Боливије пре пада значаја сребра као глобалне минералне робе. Остале су неке регионалне тензије од историјског преноса функција главног града у Ла Паз, а чак и данас ово питање има важну улогу у локалној култури и политичкој идеологији.
1 О граду
Сукре је главни град боливијског региона Чукисака. Ранији називи овог града су: Чаркас, Ла Плата и Чикисака. Сукре је град од  226.668 становника, стари део града је под заштитом УНЕСКО-а. Град је основан 29. септембра 1538. као Сијудад де ла Плата де ла Нуева Толедо (Ciudad de la Plata de la Nueva Toledo, Град сребра Новог Толеда). У Сукреу је потписана боливијска декларација независности 1825. Град носи име по револуционару Антонио Хосе де Сукреу.
2 Историја
Сукре је основан 30. новембра 1538, под именом Ciudad de la Plata de la Nueva Toledo од стране Педра Анзуреса. Због Шпанске окупације за време колонијалне ере Сукре је веома подсећао на Шпански град због својих уских улица који огледају Андалузијску културу. Због своје климе Сукре је био пожељан град за боравак у колонијалној ери, служио је као добро место за одмор Шпанских аристократа и богатих породица. Сукре такодје има универзитет који је један он најстаријих на свету (Universidad Mayor Real y Pontificia de San Francisco Xavier de Chuquisaca). Боливијски покрет за независност је почео 25. маја 25 1809. звоњавом звона базилике Светог Франциска, ово звоно је звонило до тачке пуцања али се и даље може наћи у овој базилици. Дана 12. јула 1839, председник Хосе Мигел де Веласко је прогласио Сукре главним градом Боливије. Сукре је изгубио титулу главног града када је седиште владе премештено у Ла Паз 1898. Сукре до дана данашњег привлачи хиљаде туриста годишње због своје богате историје, добро очуваног старог дела града и великог броја добро очуваних старих цркава.
3 Географија
Сукре је град у региону Чукисака и налази се на висини од 2.904 м. Подељен је на 8 дистрикта, првих пет дистрикта су урбани док су шести, седми и осми дистрикт руралног типа. Сваки од дистриката је контролисан од стране заменика градоначелника Сукреа.
3.1 Клима
Сукре има суптропску планинску климу (Кепен: Cwb), са највишом забележеном температуром од 34,7 °C и најнижом од −6 °C.
4 Привреда
5 Партнерски градови
Ла Плата, Аргентина* Сан Мигел де Тукуман, Аргентина* Сан Салвадор де Хухуј
Ушуаја
Брисел
Мехелен
Каракас
Кардиф


Северна Македонија је по свом положају континентална земља у средини Балканског полуострва, па су и главне саобраћајне везе у земљи оне повезују различите делове полуострва (трансбалканске везе). Посебно је важна веза север-југ Вардарском удолином, која повезује Грчку са остатком Европе.
Северна Македонија има развијен друмски, железнички, ваздушни и водни саобраћај, а престоница земље, Скопље, је средишњи саобраћајни чвор у земљи.
1 Железнички саобраћај
Погледати: Македонске железнице
Укупна дужина железничке мреже у Северној Македонији је 699 km. Најважнија железничка линија је пруга на линији граница са Србијом - Куманово - Скопље - Велес - Ђевђелија - граница са Грчком. Од 2001. године гради се пруга Бељаковци - граница са Бугарском, чиме ће се добити непосредна веза Скопље - Софија. Најважније железничко чвориште у земљи је Скопље, а остала два су Велес и Куманово.
Железничка веза са суседним земљама:
Србија - да
Бугарска - не, али у изградњи
Грчка - да
Албанија - не
2 Друмски саобраћај
Укупна дужина путева у Северној Македонији је 9.573 km (2002. године), од тога 2.768 km у тврдој подлози (бетон, асфалт). Северна Македонија поседује и 192 km путне мреже под модерним ауто-путевима, док је додатних 47 km у изградњи или у плановима (2003. године).
Кроз Северну Македонију пролазе следећи Европски коридори:
E65 – граница са Србијом - Скопље - Тетово - Гостивар - Кичево - Битољ - граница са Грчком. Савремени ауто-пут је на деоници Тетово-Гостивар.
E75 – граница са Србијом - Куманово - Скопље - Велес - Ђевђелија - граница са Грчком. Савремени ауто-пут је целом дужином изграђен, при чему су на средишњем делу потпуно раздвојени смерови.
Паневропски коридор 8 - граница са Бугарском - Куманово - Скопље - Кичево - Охрид -граница са Албанијом. Савремени ауто-пут је на деоници Тетово-Гостивар, где се овај пут поклапа са ауто-путем Е-65.
3 Водени саобраћај
Развијен је само језерски саобраћај преко Охридског и Преспанског језера и то највише у туристичке сврхе.
4 Гасоводи и нафтоводи
Гасовод: Дужина токова је 120 km (2004. године).
Нафтовод: Дужина токова је 268 km (2004. године),
5 Ваздушни транспорт
У Северној Македонији званично постоји 17 аеродрома (2002. године), од тога 11 са чврстом подлогом. Међу њима два аеродрома међународног карактера, јер су уврштена на листу аеродрома са IATA кодом (IATA Airport Code):
Аеродром Скопље - SKP
Аеродром „Свети Апостол Павле“ у Охриду - OHD


Cassida'''''rubiginosa је врста тврдокрилца из породице буба листара (Chrysomelidae).
1 ОписCassida'rubiginosa је дугачка 6–8 mm. Као и код других врста у роду Cassida главу покрива широки пронотум, а покрилца имају широке рубове. Заобљенија је од сродних врста, са зеленим или жутозеленим покрилцима и често тамном троугластом шаром око скутелума. Занимљиво је да је научно име добила од латинске речи rubiginosus'', која значи "зарђао или боје рђе". Објашњење је да сачувани примерци брзо попримају смеђу боју.
2 Распрострањење
По правилу се налази на чкаљевима и другим биљкама из породице Asteraceae, којима се и хране. Могу знатно да смање бројност чкаљева, па се у многим земљама користе за биолошку контролу.
Широко је распрострањена, мада није бележена на југозападу и крајњем северу Србије. Има је у целој Европи.
3 Галерија


Јозеф Карл Штробах (Josef Karl Strobach; Вернштат, 23. децембар 1852 — Беч, 11. мај 1905) био је аустријски књижар и политичар из редова Хришћанско социјалне партије. Служио је као градоначелник Беча од 1896-1897. године.
1 Живот
Јозеф Штробах је рођен у Вернштату у Бохемији као ванбрачни син Марије Ане Штробах.
Јозеф је првобитно радио у пошти у Прагу, а у Беч је дошао 1872. године.
2 Политичка каријера
У Бечу се придружио хришћанско-социјалном покрету. Постао је председник Централног удружења бечких домаћина и председник Изборног удружења уједињених хришћана у Маргаретену.
Пошто је Штробах већ 1893. био члан бечког Општинског већа, а од 1895. био градски већник, 1896. је изабран за градоначелника Беча. Штробах се сматрао „човеком за прљаве послове” Карла Лугера а још је био и члан Грађанског клуба антисемита. Након што га је на месту градоначелника наследио Лугер 1897. године, преузео је место заменика градоначелника и заменика обласног маршала Доње Аустрије. Од 1896. до 1905. био је члан Ландтага Доње Аустрије, од 1897. до 1905. члан Рајхсрата.
3 Смрт
Умро је 195. године у Бечу. Његов почасни гроб се налази на Средишњем бечком гробљу (група 32 А, број 22). Године 1906. улица у петом бечком округу - Маргаретену названа је по њему Штробахгасе (Strobachgasse).
4 Додатна литература
K. Fischer: Strobach Josef Karl. In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Band 13, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien. , S. 411.


Плазуље је насељено мјесто у Босни и Херцеговини у Брчко дистрикту. Насеље је основано 09. априла 2014. године на основу Закона о називима насељених мјеста на подручју Брчко Дистрикта Босне и Херцеговине, од дијела насеља Горице.
1 Географија
Налази се око 4 километра западно од Брчког, на путу према Бањој Луци. Налазе се непосредно уз ријеку Саву.
У њему се налази доста привредних објеката, као нпр.: IEG (израда електро гријача), ресторан „Бакарни Лонац“, Аутопераоница "GREGUS", Продаја Рабљених аутомобила, Ауто-школа "START-CO", „Уни-Промет“, „Елан Промет“, „Вибробетон“, Кафе клуб „Дајана“, „Тимко“, "Auto In", Аутодијелови „Пеђа“, Ауто-сервис „Пеђа“, Бензинска пумпа „Богићевић“, Paintball Club "Adrenalin" као и Фабрика воде „Плазуље“.
2 Становништво
Плазуље имају 578 становника (2009). Од тога је 571 становник српске, 5 становника хрватске и 2 становника бошњачке националности.


Заједно с Боженом Њемцовом Карел Ербен (Karel Jaromír Erben;) се убраја у најзначајније чешке писце бајки. Рођен је у Милетину 7. новембра 1811. године. Отац му је био обућар. Будући писац је толико био жељан знања да је 1837. дипломирао на чувеном Прашком универзитету.
Бавио се фолклором чешког и осталих славенских народа и о томе писао књиге. Од 1841. до 1845. године Карел Ербен је издао три књиге „Чешких народних пјесама“. Значајна му је и књига „Сто народних словенских бајки и прича“.
Карел Ербен је и сам писао бајке по мотивима народних прича. Под утицајем народних пјесама објавио је књигу балада с насловом „Букет“.
Ербен је умро у Прагу 21. новембра 1870. године.


У рачунарском инжењерству, ортогонални скуп инструкција је скуп инструкција архитектуре где сви типови инструкција могу користити све начини адресирања. Он је „ортогонални“ у смислу да инструкцијски тип и адресни мод варирају независно. Ортогонални скуп инструкција не намеће ограничења која захтевају да одређена инструкција користи одређени регистар.
1 Ортогоналност у пракси
У многим CISCрачунарима, инструкција може да приступи или регистру или меморији, обично на више различитих начина. Ово чини CISC рачунаре лакшим за програмирање, јер уместо да морају да памте хиљаде појединачних инструкција, ортогонални скуп инструкција дозвољава да програмер запамти само неколико десетина до неколико стотина оперативнох кодова (као што су: "ADD", "SUBTRACT", "MULTIPLY", "DIVIDE", и други), и сет од три до десет адресних режима (као што су: "FROM REGISTER 0", "FROM REGISTER 1", "FROM MEMORY", и други). DEC PDP-11 и Motorola 68000 рачунарске архитектуре су примери готово ортогоналних скупова инструкција.
1.1 The PDP-11
Са изузетком његових инструкција у покретном зарезу, PDP-11 је скоро комплетно ортогонални сет. Свака по типу целобројна инструкција је могла радити на или 1-бајтном или 2-бајтном целобројном вредношћу и могла је да приступи подацима ускладиштеним у регистрима, укладиштеним као делови инструкција, ускладиштеним у меморију, или ускладиштеним у меморију са показивачем на адресу у регистру. Чак је и програмски бројач и показивач стека могао да буде погођен обичним инструкцијама користећи обичне типове података. У ствари, непостедни тип (у оквиру инструкција као што је: ADD #4, R1 (R1 = R1 + 4)) је имплементиран као тип „региструј индиректно, аутоматски припадај“ и наводећи програмски бројач (R7) као регистар у циљу коришћења референце за индиректност и аутоматско припадање.
Пошто је PDP-11 био октално-оријентисани рачунар (адресни режим 0-7, регистри R0–R7) имао је (електронски) осам начина адресирања. Кроз коришћење стек поинтера (R6) и програмског бројача (R7) као референцнног регистра, могли се адресирати на десет начина.
1.2 VAX-11
VAX-11 је продужена верзија PDP-11, овај систем био је ортогонални за све типове података, укључујући и децималне типове (мада су инструкције као сто су 'ADD' биле подељене на варијанте као што су ADDB, ADDW, ADDL, ADDP, ADDF, или бајт, реч, дуга реч). Као и PDP-11, стек поинтер и програмски бројач били су у општем регистру фајла (R14 и R15).
Општи облик VAX-11 инструкције био би :
opcode [ operand ] [ operand ] ...
Свака компонента је један бајт, вредност opcode је у опсегу 0-255, и сваки операнд се састоји од два дела, горња 4 бита одређују адресни режим, а доња 4 бита (обично) означавају број регистра (R0–R15).
За разлику од октално-оријентисаних рачунара PDP-11, VAX-11 постојале су и хексадецимално-оријентисани рачунари (4-битни под-бајт). ово је довело до 16 логичких адресних режима (0–15), међутим, адресни режими 0-3 били су „кратко непосредни“ за непосредне податке од 6 бита или мање (2 доња бита адресног режима била су 2 горња бита непосредних података, када би примили осталих 4 бита тог адресираног податка). Пошто су начини адресирања режима 0-3 били идентични, ово је чинило 13 (електронских) адресних режима, али као и код PDP-11, употреба стек поинтера (R14) и програмског бројача (R15) чинила је укупно 15 концептуалних адресних режима (заједно са асемблером који је преводио изворни код у стварни стек поинтер или програмски бројач).
1.3 MC68000
Моторолини дизајнери покушали су да направе склоп асемблерских језика ортогоналним док би основни машински језик био нешто мањи. За разлику од PDP-11, MC68000 је користио одвојене регистре за складиштење података и адреса података у меморији.
На нивоу бита, особа која би писала асемблер (или код са отклањање грешака) јасно би видела да симболичке инструкције могу постати било који или неколико различитих op-кодова. Овај компромис је дао скоро исте погодности као и тотално ортогонални рачунар, а ипак је дао процесорским дизајнерима слободу да користе битове у инструкцијама много ефикасније него на читно ортогоналном нивоу.
1.4 8080 и слични дизајни
8-битни Интел 8080 (као и 8085 и 8051) микропроцесор био је у основи незнатно проширен акумулаторско-заснован дизајн и стога не ортогоналн. Програмер или компилатор асемблерког језика морао да буде свестан које операције су могуће на сваком регистру: Већина 8-битних операција могла је да се врши само на 8-битном акумулатору (A регистру), док је 16-битна операција могла да се врши само на 16-битном показивачу/акумулатору (ХЛ-регистар пар), док једноставне операције, као што су проширења, су биле могуће на свих седам 8-битних регистара. То је углавном због жеље да задрже сви opcodes дужине један бајт и да се одржи компатибилност изворног кода са оригиналним Интел 8008 (ЛСИ - имплементација процесора Датапоинт 2200-а).
Бинарно-компатибилан З80 касније додат префикс-код да побегне из овог 1-бајт ограничења и омогући моћнији скуп инструкција. Иста основна идеја је била за Интел 8086, мада, како би се омогућила радикалнија екстензија, бинарна-компатибилност са 8080 није овде покушана, већ је 8086 дизајниран као више редовно и потпуно 16-битни процесор који је компатибилан са 8008, 8080, 8085. Она одржава неки степен не-ортогоналности због високе густине кода. 32-битно продужење ове архитектуре која је уведена са 80386, била је нешто више ортогонална упркос чувању свих инструкција као и код 8086. Међутим, стратегија кодирања даље показује многе трагове из 8008 и 8080 (и З80); на пример, један-бајт кодирања остаје за одређене честе операције као што су push и pop регистари и константе, и примарни акумулатор, ЕАКС, краће кодирање од других регистара на одређеним врстама операција.
1.5 RISC доба
Потпуно ортогонална архитектура можда није највише ефикасна архитектура. Касних 1970тих истраживање IBM-а (и слични пројекти) показали су да је већина ових „ортогоналних“ начина адресирања игнорисана од стране већине програма. Можда неки од битова који су коришћени да се изрази потпуно ортогонални скуп инструкција, уместо тога могли бити употребљени да изрази више виртуелних адреса бита или изабрати из редова више регистара.
У RISC доба, рачунарски дизајнери настојали да постигну баланс који су мислили да је најбољи. Конкретно, већина RISC рачунара, док је још увек била веома ортогонална у односу на које инструкције могу процесуирати који типова података, сада су се вратили на „учитај/сними“ архитектуру. У овим архитектурама, само врло мало меморије референтне инструкције може да приступи главној меморији и само у сврху утовара података у регистрима или чување регистара података назад у главну меморију, само неколико начина адресирања може бити на располагању, а ови режими могу да варирају у зависности од да ли се инструкција односи на податке или подразумева пренос контроле (скока). Насупрот томе, подаци морају бити у регистрима пре него што се може управљати на стране других упутства у сету инструкција рачунара. Ова трговина је направљена ван експлицитно да омогући коришћење много већих регистер сетова, продужених виртуелних адреса и више непосредних података (подаци уписани директно у оквиру наставе рачунара).


Chlorophorus hungaricus је инсект из реда тврдокрилаца (Coleoptera) и фамилије стрижибуба (Cerambycidae). Припада потфамилији Cerambycinae.
1 Распрострањење и станиште
Распрострањена је у централној Европи, на Балканском полуострву и у Турској. У Србији је спорадично налажена. Насељава некултивисана и рудерална станишта, шумостепе и генерално топла станишта са степским карактером.
2 Опис
Chlorophorus hungaricus је дугaчка 7—10 mm. Глава је црна, пронотум црвенкастобраон. Покрилца су црна са белим штрафтама. Ноге и антене тамнобраон до црне. Глава и пронотум потпуно црвени до црвенкастобраон, а пронотум и базални део покрилца покривени светлим усправљеним длачицама. Антене су кратке до средње дужине.
3 Биологија и развиће
Имага су активна у лето, у јуну и јулу. Ларва се развија две године у корењу дрвенастих махунарки, пре свега врста из родова Ononis и Lotus dorycnium. Имага се најчешће налазе на цвећу различитих биљака.


Џексон Хинкл (Jackson Hinkle; Сан Клементе, 1999) је амерички политички аналитичар и инфлуенсер. Водитељ је емисије The Dive with Jackson Hinkle на платформи Rumble. Један је од оснивача и члан извршног одбора Америчке комунистичке партије.
1 Ставови
Хинкл себе назива „америчким конзервативним марксистом–лењинистом“ и промовише синкретичку мешавину конзервативних и комунистичких идеја.
Подржава политику Владимира Путина и инвазију Русије на Украјину и противи се Израелу. Критиковао је НАТО агресију на Југославију и сматра да Александар Вучић треба да постави јасну линију по питању Косова и Метохије.


Сага о Гретиру Снажном (Grettis saga Ásmundarsonar) једна је од средњовековних исландских сага из циклуса Сага о Исланђанима. Као и већина сага из тог периода настала је на основу усменог предања, а први пут записана вероватно крајем XIII или почетком XIV века.
Централна фигура саге је средњовековни нордијски јунак Гретир Аусмундарсон (Grettir Ásmundarson), а верује се да је првобитни текст саге настао на основу неке старије приче коју је написао Стурла Тоурдарсон. Гретир је описан као особа тешког карактера која често ради непромишљене ствари због којих касније зажали. Највећи део живота је провео на Исланду, али је два пута путовао у Норвешку. Описиван је као снажан и бескомпромисан у борби са непријатељима, али након што је оптужен за подметање пожара у ком је страдало много људи, стављен је ван закона и зато је био присиљен да бежи и да се скрива. Гретир се скривао пуних 20 година, поставши тако најдуговечнијим бегунцем у исландској историји.
Текст саге је до данашњих дана сачуван у четири рукописа из XV века.


Хамада Тунасин (Hamada Tounassine) је каменита пустиња (хамада) на западу Алжира. Захвата површину од око 50.000 km². Простире се између ерга Рауј на северу и Еглаба на југу, као и између хамаде ди Дра и оазе Тиндуф на западу. Одлукују је пространи каменити платои и заравни, пустињска клима, оскудица у падавинама и веома високе температуре са израженим дневним амплитудама. Хамада Тунасин је саставни део пустиње Сахара.


Бојана Угрешић је српска модна дизајнерка, стилисткиња и оснивачица модног бренда Bojana.
1 Oбразовање
Дипломирала је маркетинг на Економском факултету у Новом Саду, где је стекла и звање мастера. Њен завршни рад на основним студијама на Економском факултету био је на тему Мода као масовна култура, док је завршни мастер рад био посвећен теми Креирање маркетинг микса модног бренда на глобалном тржишту, што је представљало спој њеног формалног образовања и практичног искуства у модној индустрији и видео продукцији.
2 Каријера
Каријеру је започела као костимографкиња и стилисткиња 2004. године у видео продукцијама. Током студија радила је на многобројним музичким спотовима, кампањама и уметничким пројектима, сарађујући са неким од најпознатијих звезда региона. Њена тетка је била призната Холандска и Југословенска књижевница Дубравка Угрешић, што је, по речима дизајнерке, била велика инспирација да посебан значај да развоју тематских колекција – у којима се посебно истиче порука колекције кроз тему и основ приче. Наратив је пренешен кроз одевни комад и визуале – у сарадњи са тимом аутора, који из различитих углова доприносе пуноћи приче и значају креативне размене у процесу развоја визуала.
Као стилисткиња, сарађивала је са највећим звездама из региона, укључујући бројне истакнуте личности из света музике, филма и јавног живота. Њене креације виђене су на наступима, телевизији и свечаним догађајима. Посебно истиче значај одеће као личне реликвије која прати важне животне тренутке.
3 Оснивање бренда (2015)
Године 2015. оснива студио и модни бренд Bojana Ugresic у Новом Саду, у којем ради по заказивању. Колекције се граде око теме, при чему сваки одевни предмет представља елемент шире визуелне приче. Бренд је познат по колекцијама које спајају савремену женственост са културним, духовним и личним наративима. Њен дизајн препознатљив је по ручној изради, вишеслојним формама, симболици и визуелном приповедању, кроз које истражује теме идентитета, трансформације и унутрашњег света.
3.1 Модни стил и филозофија
Угрешић гради свој модни израз на повезивању лепоте, светлости, женствености и духовности. Верује у тријаду тело-ум-душа као основу стварања. Свака колекција црпи инспирацију из једне од ових сфера.
Мода је за Бојану Угрешић огледало унутрашњег света. Верује да лепота долази из истине и аутентичности. Њен циљ је да кроз дизајн пренесе духовне и културне вредности и створи комаде који трају кроз време.
Карактеристике креација:
Ручна израда
Тематски концепт
Визуелна нарација
Комбинација материјала (свила, брокат, муслин, сатен, тил...)
Лаганост и вишеслојност
Џепови као симбол слободе
Дискретна примена логоа у детаљима
3.2 Колекције
The Body The Mind The Soul – Почетна колекција која темељи бренд на тројству тела, ума и душе.
True Romance – Истраживање личне и универзалне љубави. Комади прате емоције и интимну симболику.
Touch of Heaven – Инспирисана Монтроом и визијом додира с неба. Развија bridal линију као повратак чистоти.
What I Believe – О уверењима која настају спознајом повезаности људи у простору и времену.*The Pearl – Метафора рађања новог бића кроз процес унутрашње трансформације као што бисер настаје у шкољци.*Know Yourself / 12 – Број 12 као симбол целовитости и истраживање животних поља и односа.
Seven – Повезаност са природом и значај еколошке равнотеже у креативном процесу.
Spectra – Интердисциплинарно истраживање боја, звука, вибрација и њиховог утицаја на живот.
Metamorphoses – Трансформација као предуслов за раст и напредак.
The Dreams – Тема подсвести и снова као духовног водича.*Route 27 — Симболика броја 27 као животног пута, личне судбине и дизајнеркиног датума рођења.
Light of the Soul – О важности очувања светлости душе, упркос свему спољашњем.
The One – Интеграција на личном нивоу – кроз целину односа, емоција и стварања.
3.3 Сегменти колекција
Bridal – Венчанице препознатљиве по нежности и белој палети.
Ready-to-wear – Свакодневна елеганција са дозом уметничког израза.
Basic – Комерцијални комади за лаку примену у свакодневици.