Вибрафон је најмлађи инструмент из групе удараљки, а настао је 1924. године у САД-у. Код вибрафона се испод сваке плочице налазе металне цеви различитих дужина обешене усправно, код којих је доњи крај цеви затворен, а на горњем отвору се налази покретан поклопац - „лептир“. Он се под дејством електричне струје окреће око своје осовине и тако наизменично отвара и затвара резонатор, изазивајучи упадљиво вибрирање јачине звука. Овај инструмент садржи и педал за регулисање трајања одзвука. Опсег вибрафона је од f do f³. Име је добио према речима „вибра“ — вибрирати и „фоне“ — звук. Користи се за музичке ефекте у симфонијском оркестру, као и у џез и забавним оркестрима.
Вибрафон подсећа на маримбафон и челичну маримбу, који је заменио. Једна од главних разлика између вибрафона и осталих удараљки са тастатуром је та што се свака шипка суспендована преко резонаторске цеви са мотором-вођеним лептирастим вентилом на врху. Вентили се међусобно повезују на заједничкој осовини, која производи тремоло или вибрато ефекат док мотор ротира осовину. Вибрафон такође има дамперску педалу слично клавиру. Са подигнутом папучицом, шипке производе утишан звук. Када је педала спуштена, шипке се задрже неколико секунди, или док се педалом не утишају.
Вибрафон се обично користи у џез музици, у којој често игра истакнуту улогу и био је одлучујући елемент звука егзотике „Tiki lounge” средине 20. века, коју је популаризовао Артур Лајман. То је други најпопуларнији перкусиони инструмент са тастатуром у класичној музици, након маримбе, и део је стандардног образовања за удараљке на факултетском нивоу. То је стандардни инструмент у модерној секцији удараљки за оркестре, концертне бендове и марширајуће бендове (као део предњег ансамбла).
1 Историја
Око 1916. године, произвођач инструмената Херман Винтерхоф, из компаније Leedy Manufacturing Company, почео је да експериментише са ефектима „vox humana“ на три октаве (F-F) челичне маримбе. Причвршћивањем мотора могао је да створи вибрато ефекте, па отуда и назив „вибрафон“. Овај инструмент пласирала је на тржиште компанија Leedy Manufacturing Company у Сједињеним Државама почев од 1924. године. Међутим, овај инструмент се значајно разликовао од инструмента који се сада назива вибрафон. Лидијев вибрафон није имао механизам за педале и имао је шипке израђене од челика, а не од алуминијума. Лидијев вибрафон постигао је одређени степен популарности након што га је 1924. године водвиљски извођач Луис Франк Чиха користио у новим снимцима „Aloha 'Oe“ и „Gypsy Love Song“.
Популарност Лидијевог инструмента навела је конкурента J.C. Deagan, Inc., изумитеља оригиналне челичне маримбе на којој се заснивао Лидин дизајн, да затражи од свог главног штимера Хенрија Шлутера да развије сличан инструмент 1927. Међутим, уместо да само копира Лидијев дизајн, Шлутер је представио неколико значајних побољшања: уводећи шипке од алуминијума уместо од челика за „мекши“ тон, прилагођавајући димензије и подешавање шипки ради уклањања дисонантних хармоника у Лидијевом дизајну (даље ублажавање тона), и увођење стопалом контролисане заклопка која омогућава музичарима да је свирају са више изражаја. Шлутеров дизајн је стекао већу популарност од Лидијевог дизајна и постао је образац за све инструменте који се сада називају „вибрафон“.
Међутим, када је Диган почео да продаје Шлутеров инструмент 1928. године, назвали су га „вибрахарпа“. Будући да је Диган заштитио име, други произвођачи били су приморани да користе ранији назив „вибрафон“ за своје инструменте који укључују новији дизајн.
Коришћење вибрафона у џезу популаризовао је Лионел Хамптон, џез бубњар из Калифорније. На једној сесији снимања са вођом бенда Лујом Армстронгом, од Хамптона је затражено да свира вибрафон који је заостао у студију. То је резултирало снимањем песме „Memories of You“ 1930. године, песме која се често сматра првом инстанцом импровизованог вибрафонског солоа.
Први класични композитори који су користили вибрафон били су Албан Берг, који га је истакнуто користио у својој опери Лулу 1935. године, и Вилијам Грант Стил, који га је користио у свом делу Кејнтак исте године. Иако вибрафон није коришћен толико често у сфери класичне музике, често се може чути у позоришној или филмској музици, као што је Бернштајнова Прича са западне стране.
Почетна сврха вибрафона била је да дода велики арсенал удараљки које су водвиљски оркестри користили за ефекте новитета. Ова употреба је 1930-их брзо надвладана развојем џез инструмента. Од 2020. године задржава се употреби као џез инструмент и успостављен је као главни инструмент клавирских удараљки, често коришћен за самостална извођења, у камерним ансамблима и модерним оркестарским композицијама.
2 Произвођачи
Током 1930-их и 1940-их, сваки произвођач је привлачио своје следбенике у разним специјалностима, али Диганови вибрафони су били модели које су преферирали многи из нове класе специјализованих џез свирача. Диган је склопио договоре о индосаменту са многим водећим музичарима, укључујући Лионела Хамптона и Милта Џаксона. Диганова компанија је престала са радом 1980-их, а њен заштитни знак и патенте је купила Јамаха. Јамаха је наставила да производи инструменте са удараљкама по дизајну Дигана.
Године 1948, компанију Musser Mallet Company је основао Клер Омар Масер, који је био дизајнер у Дигану. Масерова компанија наставља да производи вибрафоне као део компаније Ludwig Drum Company и многи те инструменте сматрају индустријским стандардом.
3 Делови вибрафона
Вибрафон се састоји од металног оквира изнад којег су две дрвене летве на којима се налази низ од шест до петнаест плочица од меког метала (алуминијум). Плочице су постављене на постоље (сарон) изнад резонатора од цеви. Цеви су нормално обешене испод плочица и садрже мале лопатице које се окрећу помоћу електричног мотора учвршћеном на десној страни металног оквира. Испод плочица налази се пригушивач звука, на којем се налази полуга која се покреће педалом. Када је педала у горњем положају, полуга се диже и тон је пригушен и прилично је кратак. Поп плочицама се удара палицама које могу бити различите величине, а најчешће имају главу пресвучену вуном. Да би се одсвирао читави акорд, у исто време се користе две, три или чак четири палице.
4 Техника свирања
Светски вибрафонисти се грубо могу поделити у две групе, они који свирају с две палице и они са четири, док у стварности таква подела и није случај. Многи свирачи бирају између две, три и четири палице, што зависи од музичког захтева и њеној ситуацији.
Одређеним бројем палица приликом извођења музике добивају се различити звукови и стилови. У новије доба те разлике нису толико опсежне као што су биле када је Гари Бертон први пут представио свјету стил са четири палице, али још увек постоје у великој мери.


Стивен Спилберг (Steven Spielberg; Синсинати, 18. децембар 1946) амерички је режисер, сценариста и продуцент.
Син је инжењера електронике Арнолда и пијанисткиње Ли. Прву награду је добио са 13 година за четрдесетоминутни филм Escape to Nowhere (снимљен осмомилиметарском камером). Са краткометражним филмом Amblin''' је освојио прву награду на фестивалу у Атланти. Тај успех му је омогућио и потписивање првог уговора са продуцентском кућом Јуниверзал. Први велики успех је постигао с филмом Ајкула (Jaws, 1975).
Спилберг је један од најутицајнијих режисера данашњице. Добитник је три Оскара и награде за животно дело. За најбољу режију и фотографију (Шиндлерова листа из 1993. године) и најбољу режију за филм (Спасавање редова Рајана из 1998. године).
1 Почетак каријере (1968—1975)
Његов први професионални рад на телевизији било је режирање једног од сегмената за пилот епизоду серије Night Gallery. Исечак који је снимио звао се Очи, а у главној улози наступила је Џоун Крафорд. Она и Спилберг остали добри пријатељи све до њезине смрти. Након тога и епизоде серије Marcus Welby M.D., Спилберг је добио први дугометражни задатак: епизоду серије Name of the Game која се звала L.A. 2017. Ова СФ епизода импресионирала је Universal Studios па су му понудили краткорочни уговор.
Одушевљени његовим радом, шефови студија потписали су с њим уговор за три телевизијска филма. Први је био Двобој, о монструозној цистерни која покушава да смакне с пута мањи ауто. Други филм био је Something Evil који је требало да буде снимљен и капитализован на основи популарности тада најпродаваније књиге, Егзорцист, која још није била пренесена на платно. Одрадио је уговор снимивши ТВ филм Savage, с Мартином Ландауом у главној улози. Спилбергов први биоскопски филм био је The Sugarland Express, о брачном пару које прогања полиција зато што су вратили своје одузето дете. Критичари су хвалили филм и спомињали како је на видику нови велики режисер, али филм је прошао врло лоше у биоскопима.
Студијски продуценти Ричард Занук и Дејвид Браун понудили су Спилбергу режирање филма Ајкула, хорор филма према роману Петера Бенчлија. Филм о морском псу убици освојио је три Оскара (за монтажу, музику и звук), а зарадио је преко 100 милиона долара у биоскопима, што је био нови амерички рекорд по бокс-офис заради. Раље су прославиле Спилберга, а осим тога постао је један од најмлађих америчких мултимилионера, што је Спилбергу дало велики степен аутономије у бирању следећих пројеката. Филм је био номинован за Оскара за најбољи филм те је означио прву од три сурадње с глумцем Ричардом Драјфусом.
2 Краљ блокбастера (1975—1993)
Одбивши режирање филма Ајкула 2, Спилберг и глумац Ричард Драјфус поновно су удружили снаге на филму о НЛО-овима, Блиски сусрети треће врсте 1977. Био је то један од ретких филмова за које је написао сценарио. Филм је био велики биоскопски хит, а Спилберг је зарадио прву номинацију за Оскара за режију и шест других номинација. Освојио је Оскара у две категорије (сниматељ - Вилмос Зсигмонд и за звучну монтажу - Франк Е. Варнер).
Спилбергов успех с mainstream и комерцијалним филмовима дочекан је с презиром међу филмским критичарима. Његов филм 1941, високобуџетна фарса из Другог светског рата, разочарала је и публику и критику. За следећи филм удружио се с пријатељем Џорџом Лукасом, креатором Ратова звезда, на акцијском пустоловном филму, Отимачи изгубљеног ковчега, првом из серије филмова о Индијани Џоунсу. Био је то израз његова поштовања напетим серијалима из златног доба Холивуда, с Харисоном Фордом (с којим је Лукас претходно сарађивао у филмовима Ратови звезда) у улози археолога и пустолова Индијане Џоунса. Постао је најуспјешнији филм 1981. те зарадио неколико номинација за Оскара, између осталих и оне за режију (друга Спилбергова номинација) и најбољи филм (други Спилбергов филм номинован за најбољи филм). Отимачи се још сматрају школским примером акцијског жанра.
Годину дана касније, Спилберг се вратио научнофантастичном жанру, с филмом Е. Т.. Била је то прича о пријатељству дечака и ванземаљца који се покушава вратити у свемир. Е. Т. је постао финансијски најуспјешнији филм свих времена, све док га није надмашио један други његов филм, Парк из доба јуре, 1993. Е. Т. је био номинован за мноштво Оскара, између осталих и за најбољи филм и режију. У исто време, Спилберг је био повезан с продукцијом филма Полтергајст. Спилберг и Џорџ Лукас снимили су нови филм о Индијани Џоунсу, Индијана Џоунс и уклети храм. Рецензије филма су биле нешто мање позитивне него за његова претходника, иако је филм био хит у биоскопима. Критике су биле усмерене на мањак енергије у односу на оригинал и на нетачан приказ културе Источне Индије. 1983. и 1984. Спилберг је снимио два нова успешна филма, Зона сумрака и The Goonies.
Године 1985, је објавио филм Боја пурпура, адаптацију истоименог романа Алис Вокер, који је добио Пулицерову награду, о генерацији потлачених афроамеричких жена (Вупи Голдберг и Опра Винфри) током Велике економске кризе у Америци (Дени Главер одиграо је насилног кућног старјешину). Филм је финансијски био неуспјешан, али критичари су поздравили успешан Спилбергов заокрет према драмском жанру. Роџер Иберт прогласио га је најбољим филмом године, а касније га је уврстио у своју збирку великих филмова. Филм је номиниран за 11 Оскара, укључујући две номинације за Вупи Голдберг и Опра Винфри. Међутим, Спилберг није зарадио номинацију за режију. Године 1987,, како се Кина почела отварати свету, Спилберг је снимио први амерички филм у Шангају још од тридесетих година, адаптацију аутобиографског романа Ј. Г. Баларда, Царство сунца. Филм је зарадио похвале критике, номинован је за неколико Оскара, али није остварио очекивану зараду у биоскопима. Критичар Ендру Сарис прозвао га је филмом године, а касније га уврстио међу најбоље филмове деценије.
Након два заласка у драмски жанр, Спилберг је снимио још једног Индијана Xоунса, названог Индијана Џоунс и последњи крсташки поход, а уз Харисона Форда наступио је и Шон Конери. Филм је примио позитивне критике и остварио велику зараду. Након тога Спилберг се поново удружио са Ричардом Драјфусом за филм Увек о вратоломном пилоту који гаси шумске пожаре. Био је то његов први романтични филм, а доживио је неуспех у биоскопима те примио различите критике.
Спилберг је 1991. снимио филм Кука, о средовечном Петру Пану (којег је глумио Робин Вилијамс), који се враћа у Недођију. С бројним прерадама сценарија, променама глумаца и мешаним критикама, филм је успео да заради 119 милиона долара само у Америци (буџет је био 70 милиона). Године 1993, Спилберг се вратио пустоловном жанру с адаптацијом романа Мајкла Крајтона, Парк из доба јуре, о диносаурусима убојицама. С револуционарним специјалним ефектима за које се побринуо студио Industrial Light and Magic, пријатеља Џорџа Лукаса, филм је постао један од десет финансијски најуспешнијих филмова свих времена у Америци, уз његов пређашњи Е. Т.. Парк из доба јуре био је први филм који је користио ДТС технологију, пројект у који је инвестирао и Спилберг.
Спилбергов филм Шиндлерова листа темељен је на истинитој причи Оскара Шиндлера, човека који је рискирао властити живот како би спасио 1100 људи од холокауста. Шиндлерова листа донела је Спилбергу његовог првог Оскара за режију (проглашен је и најбољим филмом). Иако је филм постигао велики успех, Спилберг је изјавио како је употребио профит од филма да успостави фонд Шоах, непрофитну организацију која би архивирала филмска сведочења преживелих из холокауста. Неки критичари тврде како је Шиндлерова листа најпрецизнији приказ холокауста, а 1999. Амерички филмски институт га је уврстио на 9. место 10 најбољих филмова икад снимљених.
3 Период 1993—данас
Године 1993. Спилберг је узео четверогодишњи одмор од режирања да може провести више времена са својом породицом и да изгради свој нови студио, DreamWorks. Године 1997, је преузео кормило за наставком Парка из доба јуре, Парк из доба јуре: Изгубљени свет, који је зарадио око 230 милиона долара у домаћим биоскопима упркос подељених критика. Амистад (као и Шиндлерова листа) био је темељен на истинитој причи о побуни афричких робова. Иако су похвале критике пљуштале са свих страна, филм ипак није добро прошао у биоскопима. Спилберг је издао Амистад под етикетом свог новог студија DreamWorks Pictures, и сви његови будући филмови ће бити снимани у његовом студију.
Године 1998, Спилберг је снимио драму из Другог светског рата, Спасавање редова Рајана, о групи америчких војника коју предводи капетан Милер (Том Хенкс) који покушавају пронаћи несталог војника у Француској. Спилберг је освојио други Оскар за режију. Реалистични приказ борбеног насиља утицали су на касније ратне филмове као што су Пад црног јастреба и Непријатељ пред вратима. Филм је, осим тога, био први велики хит његово студија, који је продуковао филм заједно са студијом Paramount Pictures. Касније су Спилберг и Хенкс продуковали телевизијску минисерију према роману Стивена Амброза, Браћа по оружју. Серија је добила мноштво награда на додели Златних глобуса и Емија.
Године 2001, Спилберг је снимио задњи пројекат свог пријатеља и режисера Стенлија Кјубрика, Вештачка интелигенција, који Кјубрик није успио снимити током свог живота. Футуристички филм о хуманоидном андроиду који жуди за љубављу ударио је темеље неким новим визуелним ефектима и понудио вишеслојну, алегоричну причу. Спилберг и глумац Том Круз сарађивали су први пут на футуристичком neo-noir филму Сувишни извештај, темељеном на краткој научнофантастичној причи Филипа К. Дика о полицијском капетану из Вашингтона који ради оделу за предвиђање и спречавање убистава. Филм је зарадио одличне критике, а веб страница Rottentomatoes.com објавила је како је 199 од 217 рецензија које су прегледали, било позитивно. Иако је критикован због изостављања неких тема из Дикове приче, филм је хваљен због футуристичке почасти филм ноиру, са својим интелигентним претпоставкама и структуром "кримића". Филм је зарадио преко 300 милиона долара у биоскопима широм света. Роџер Иберт, који га је назвао најбољим филмом 2002, похвалио је визије будућности од којих застаје дах.
Спилбергов филм Ухвати ме ако можеш говорио је о смеоним авантурама млађахног преваранта (којег је глумио Леонардо Дикаприо). Кристофер Вокен зарадио је номинацију за Оскара у категорији најбољег споредног глумца. Филм је препознатљив и по музици Џона Вилијамса и јединственој уводној шпици. Спилберг је поновно сарађивао с Томом Хенксом у филму Терминал, заједно с Кетрин Зитом-Џоунс и Стенлијем Тучијем. Била је то романтична комедија о човеку из Источне Еуропе који остаје заробљен у ваздушној луци. Критике су биле помјешане, али је филм прошао релативно добро у биоскопима. Године 2005, часопис Empire ставио је Спилберга на прво место највећих режисера свих времена. 2005. Спилберг је снимио модернизовану адаптацију романа Х. Г. Велса, Рат светова (у копродукцији фирми Paramount и DreamWorks), а у главним улогама наступили су Том Круз и Дакота Фанинг. Као и на прошлим Спилберговим филмовима, Industrial Light and Magic побринуо се за визуелне ефекте. За разлику од Е. Т.-ја и Блиских сусрета треће врсте, који су описивали пријатељске ванземаљске придошлице, Рат светова говорио је о насилним ванземаљским нападачима.
Филм Минхен, који говори о масакру израелских спортиста на Олимпијским играма 1972. у Минхену, је био други филм који је говорио о јеврејским везама у свету (први је био Шиндлерова листа). Филм је настао по књизи канадског новинара Георга Џонаса, књизи чију су истинитост новинари често доводили у питање. Филм је добио одличне критике, али је подбацио у америчким и светским биоскопима, а остаје и један од најконтроверзнијих Спилбергових филмова. Минхен је зарадио номинације за Оскара у категоријама за најбољи филм, монтажу, музику (Џона Вилијамса), адаптирани сценарио и режију. Била је то шеста Спилбергова номинација за режију и пета номинација за најбољи филм.
4 Продуцентски рад
Од средине осамдесетих Спилберг је све више времена посвећивао продуцентском раду. Продуковао је неколико цртаних филмова, као што су Tiny Toon Adventures, Animaniacs, Pinky and the Brain, Toonsylvania и Freakazoid!. Кратко време је био и извршни продуцент серије Хитна служба.
Године 1993. се појавио у улози продуцента дугоочекиване телевизијске серије, SeaQuest DSV; СФ серија смештена у "блиску будућност" с Ројом Шејдером и Џонатаном Брандисом. Серија се приказивала на НБЦ-у недељом у 20 сати. Док је прва сезона била средње успешна, друга је још више подбацила. У трећој сезони се Спилбергово име није појављивало, а серија се престала снимати средином исте сезоне.
Спилберг је продуковао филм Гејшина сећања, адаптацију најпродаванијег романа Артура Голдена, а првобитно се његово име доводило у везу с режијом филма.
Године 2006, је био један од продуцената, заједно с Робертом Земекисом, дечјег филма Monster House, означивши тако њихову прву сарадњу још од 1990. и филма Повратак у будућност 3. Осим тога, први се пут удружио с Клинтом Иствудом, продукујући Иствудове филмове Заставе наших очева и Писма са Иво Џиме с Робертом Лорензом и самим Иствудом. Тако је зарадио своју дванаесту номинацију за Оскара јер је каснији филм био номинован за најбољи филм.
Од телевизијских пројеката, ваља истакнути серије Здружена браћа и Taken.
5 Стил
5.1 Теме
Теме Спилбергових филмова често се понављају. Већина његових филмова бави се обичним људима који траже или који долазе у контакт с необичним бићима или налазе сами себе у необичним околностима. Ово је евидентно у филмовима Двобој, Раље, Блиски сусрети треће врсте, Е. Т., Царство сунца, Кука, Јурски парк, Спашавање војника Рyана, Ухвати ме ако можеш, Терминал, Рат светова и Минхен. У интервјуу АФИ-ју из августа 2000, Спилберг је говорио о могућности постојања ванземаљског живота те како је то утицало на неке његове филмове. Ту фасцинираност свемиром, Спилберг је показао неколико пута, на пример снимајући звезде у позадини својих филмова као што су Ајкула. Спилберг је изјавио како се у детињству осећао као ванземаљац, те да је занимање наследио од оца, обожаватеља научне фантастике, који је тврдио како ванземаљци не би путовали светлосним годинама како би се сукобили с људима, него како би с њима поделили знање..
Честе теме његових породичних филмова су безазлени, чак наивни осјећаји чуђења и вере, о чему сведоче филмови као што су Блиски сусрети треће врсте, Е. Т., Кука и Вештачка интелигенција. Друге теме које се појављују у тим филмовима, су губљење невиности и одрастање. У Царству сунца, Џим, размажени енглески младић, губи невиност кроз патње Другог светског рата у Јапану. Слична ствар догађа се у филму Ухвати ме ако можеш, док Франк наивно верује како може ујединити раздвојену породицу ако скупи довољно новца како би их могао уздржавати.
Најпостојанија тема његових филмова су напетости у односу између родитеља и дјеце. Родитељи (често очеви) се опиру, одсутни су и игноришу своју децу. Петер Банинг у Куки на почетку је приказан као родитељ који се више бави својим послом него децом, а током филма стиче поштовање своје деце. Најупечатљивији пример ове теме је улога Елиотова одсутног оца у Е. Т.-у. У филму Индијана Џоунс и последњи крсташки рат, открива се да је Индијев однос с оцем увек био натегнут. Отац, такође археолог, био је увек више заинтересован за свој посао, поготово за своје студије о Светом Гралу, него за свог сина, те није увидео или схватио негативни ефект који његова природа оставила на Индија (он чак верује како је био добар отац у смислу да је научио сина „самопоуздању“). Оскар Шиндлер, из Шиндлерове листе, гнуша се идеје да би могао имати дете са својом женом. Минхен описује Авнера, човека удаљеног од своје жене и тек рођене кћери. Постоје, дакако, и изузеци; Броди у Раљама је предан породични човек, док је Џон Андертон у Специјалном извјештају сломљен након нестанка сина. Ова тема је можда аутобиографски аспект Спилбергових филмова, будући да је Спилберг као дете доживио развод родитеља и очеву одсутност. Осим тога, протагонисти његових филмова често долазе из породице с разведеним родитељима, што се најјаче осећа у у филмовима Е. Т. (мајка главног јунака, Елиота, је разведена) и Ухвати ме ако можеш (родитељи Франка Абагнала на почетку филма се растају).
Спилбергови филмови већином су позитивно обојени. Критичари често приговарају да су његови филмови очигледно сентиментални, док Спилберг у том не види ништа лоше све док то није усиљено, а као највеће узоре наводи режисере Френка Капру и Џона Форда. Има и изузетака, као у његовом дебитантском филму Тхе Сугарланд Еxпресс, који има несретан завршетак кад Ил Феј губи старатељство над кћерком, те пример из блиске прошлости: у Вештачкој интелигенцији кад његова права мајка не прихвата Давида. Ипак, његова дела од 2000. па надаље, од Вештачке интелигенције до Минхена, мало је друкчија у односу на његове раније филмове. У Вештачкој интелигенцији, породица избјегава и не прихвата Давида, а велика већина света никад не мора да заради љубав праве мајке јер је она безусловна. У филму Ухвати ме ако можеш ситуација је доста иронична: Френк, који се непрестано буни против ауторитета, на крају постаје део система против којег се бунио. Рат светова је био први Спилбергов покушај да прикаже насилне ванземаљце, док је Минхен доста нејасан, јер на крају није јасно хоће ли циклус насиља заправо икад престати.
5.2 Сарадници
Кад је реч о ангажирању глумаца и осталог филмског особља, Спилберг је познат по дугим сурадњама с глумцима и особљем. На пример, ангажовао је Ричарда Драјфуса у неколико филмова: Раље, Блиски сусрети треће врсте и Увек. Осим њега, ангажирао је и Харисона Форда како за мање, тако и главне улоге, као учитеља у краткој сцени из Е. Т.-а, као и за главну улогу у трилогији о Индијани Џоунсу. Исто тако, ангажирао је Тома Хенкса у више прилика те му поверио улоге у филмовима Спашавање војника Рајана, Ухвати ме ако можеш и Терминал. Осим њих, сарађивао је и с Томом Крузом на два филма, Специјалном извештају и Рату светова. Спилберг воли да ради с продукцијским особљем које познаје дуже време. Пример је сарадња с Кетлин Кенеди, која је била продуцент на свим његовим главним филмовима, од Е. Т.-а до Минхена. Од филма Шиндлерова листа сарађује са сниматељем Јанусом Каминским, са монтажером Михаелом Каном од Блиских сусрета. Кан је монтирао све његове филмове након тога, осим Е. Т.-а. Већина Спилбергових филмова који су изашли на DVD-у као додатак има документарац Лорана Боузереа.
Најпознатија Спилбергова дугогодишња сурадња је она с Џоном Вилијамсом, чију је музику користио у свим својим филмовима након Шугарленд експреса (осим у филму Боја пурпура). Један од најистакнутијих Спилбергових заштитних знакова вероватно је употреба Вилијамсове музике која даје печат визуелним сценама и покушава оставити утисак на гледаоце. Ове сцене често приказују сунце (нпр. Царство сунца, Спасавање војника Рајана, последња сцена у Јурском парку и одјавна шпица филма Индијана Џоунса и посљедњи крсташки рат (у којој јашу са заласком сунца), а у задњим двема користи се Вилијамсова музика. Спилберг и његови сарадници Џорџ Лукас, Франсис Форд Копола, Мартин Скорсезе, Џон Милијус и Брајан де Палма познати су као „филмски балавци“. Уз примарну улогу режисера, Спилберг се често појављује као продуцент многих својих филмова, као и у раним хитовима Џоа Дантеа и Роберта Земекиса.
5.3 Остало
Спилберг често ангажује своје пријатеље редитеље као глумце у неким својим филмовима: Ричарда Атенбороа у Јурском парку, Едварда Бернса у Спашавању војника Рајана, Тима Блејка Нелсона у Специјалном извјештају, Тима Робинса у Рату светова, и Метјуа Касовица у Минхену. Франсоа Трифо појавио се као научник у Блиским сусретима треће врсте.
6 Приватни живот
Од 1985. до 1989. Спилберг је био у браку с глумицом Ејми Ервинг. Након њиховог развода 1989. добила је 100 милиона долара након што је судија контроверзно одбацио предбрачни уговор написан на салвети. Њихов развод био је трећи најскупљи развод познатих особа у историји. Спилберг и Ервинг поделили су старатељство над њиховим сином Максом.
Након развода, Спилберг је започео везу с глумицом Кејт Кепшо, коју је упознао кад ју је ангажовао за филм Индијана Џоунс и проклети храм. Венчали су се 12.10. 1991. Кепшо се преобратила на јудаизам како би се могла венчати с јеврејско-америчким режисером.
7 Филмографија
Дан разоткривања (2026)
Фабелманови (2022)
Прича са западне стране (2021)
Играч број 1 (2018)
Доушник (2017)
ВДЏ — Велики доброћудни џин (2016)
Мост шпијуна (2015)
Линколн (2012)
Ратни коњ (2011)
Индијана Џоунс и краљевство кристалне лобање (2008)
Минхен (2005)
Рат светова (2005)
Терминал (2004)
Ухвати ме ако можеш (2002)
Сувишни извештај (2002)
Вештачка интелигенција (2001)
Спасавање редова Рајана (1998) (Награда Академије, Најбољи режисер)
Парк из доба јуре: Изгубљени свет (1997)
Амистад (1997)
Шиндлерова листа (1993) (Награда Академије, Најбољи режисер, Најбоља камера)
Парк из доба Јуре (1993)
Кука (1991)
Индијана Џоунс и последњи крсташки поход (1989)
Увек (1989)
Царство сунца (1987)
Боја пурпура (1985)
Индијана Џоунс и уклети храм (1984)
E. Т. ванземаљац (1982)
Отимачи изгубљеног ковчега (1981)
1941 (1979)
Блиски сусрет треће врсте (1977)
Ајкула (1975)
Шугарленд експрес (1974)
7.1 Хонорари
Парк из доба јуре 3 (2001) $72.000.000)
Шиндлерова листа (1993) $0 (Тражио да не буде плаћен)
Парк из доба Јуре (1993) $250.000.000 (бруто + учешће у профиту)
Отимачи изгубљеног ковчега (1981) $10.500.000 + % од добити)
8 Референце
9 Литература
) Lichtenberg.
Drew Bassett, Marcus Stiglegger: [Artikel] . Reclam, Stuttgart 2008 [3., aktualisierte und erweiterte Auflage; 1. izdanje. 1999]. [mit Literaturhinweisen].
. Schüren, Marburg.
. Ferdinand Schöningh, Paderborn.
(Retrospektive seiner Tätigkeit als Regisseur bei 28 Kinofilmen von Duell bis Lincoln mit über 400 Fotos).
) Heyne.
10 Спољашње везе
TIME'' 100:
Snopes:


Харалд цур Хаузен (Harald zur Hausen; Гелзенкирхен, 11. март 1936 — Хајделберг, 28. мај 2023) био је немачки лекар и микробиолог.
Харалдова специјалност је проучавање вирусних инфекција као узрока појаве рака. Већ 1976. објавио је хипотезу по којој хумани папилома вируси имају улогу у настанку рака грлића материце. Ова теорија је ускоро експериментално потврђена. Почетком 1980-их је са групом сарадника по први пут изоловао сојеве 16 и 18 хуманих папилома вируса са жена оболелих од рака грлића материце. Откриће узрочника трећег најчешћег рака код жена отворило је нове перспективе у борби против ове болести. Тако се 2006. на тржишту појавила вакцина против рака грлића материце, под именом Гардасил.
За ово откриће, Харалд цур Хаузен је награђен Нобеловом наградом за медицину и физиологију 2008. Другу половину награде деле Франсоаз Баре Синуси и Лик Монтањер, који су награђени за проналазак вируса ХИВ. Награда ће им бити додељена 10. децембра 2008.


Eriosoma lanigerum, вунаста јабучина ваш, вунаста ваш или америчка пламењача, је ваш из натпородице Aphidoidea у реду Hemiptera. То је риличар који усисава сок из биљака.
1 Опис
Одрасле јединке Eriosoma lanigerum су афиди мале до средње величине, дугачке до 2 mm, елиптичног облика, црвенкасто-смеђе су до љубичасте боје, али је боја обично скривена белим секретом, сличним памуку, из специјализованих жлезда у абдомену афиде, што јој даје уобичајени назив вунаста јабучна лисна ваш. Восак се производи након сваког пресвлачења, тако да новопресвучене јединке немају воскасти премаз, чија је главна сврха, како се сматра, да спречава да их контаминира медљика коју луче афиде, али може пружити и склониште од временских услова, паразита и предатора. Има чађаво-смеђе антене, шест сегмената, а боја тибија варира од тамносмеђе до жућкасте. Када се одрасле јединке згњече, остављају крваво црвену мрљу. Присуство ове вунасте супстанце разликује E. lanigerum од било које друге биљне ваши која се јавља на стаблима јабуке. У многим популацијама размножавање је потпуно бесполно, а нимфе настају партеногенезом. Нимфе су лосос ружичасте боје са тамним очима и кружним рожњацима који су благо издигнути од површине абдомена. Нимфе пролазе кроз четири стадијума пресвлачења пре него што постану имаго. Најранији стадијуми су познати као пузавци и не производе воштане нити док се не настане да се хране. Нимфе које хибернирају су веома тамнозелене, скоро црне, мада могу бити блеђе и могу бити прљаво жућкасто-смеђе и без излученог белог воштаног премаза.
2 Распрострањеност
E. lanigerum је пореклом из Северне Америке, али се сада налази у свим регионима света где се гаје јабуке. Први пут је забележен у Великој Британији 1787. године.
3 Животни циклус
У хладнијим подручјима, E. lanigerum проводи зимске месеце као нимфа на корену биљке домаћина или у заклоњенијим надземним деловима домаћина, као што је испод коре на деблу или главним гранама. Тамо где се одвија сексуално размножавање, оне ће такође презимити као јаја, а то се дешава када су брестови распрострањени, при чему се јаја полажу у пукотине у кори. Из јаја се излежу „стем мајке“ без крила које почињу да рађају нимфе партеногенезом. Колоније нимфи које зимују изнад земље могу бити уништене јаким зимским временом. У пролеће, у априлу у Великој Британији, колоније почињу да производе младе који заразе дрво домаћина, а ако нема надземних колонија, оне се крећу уз дрво док скоро цело дрво не буде прекривено колонијама лисних вашки, које више воле да се налазе у пазушцима листова на завршним изданцима. Тамо где је ниво популације висок, скоро сваки лист на дрвету ће имати колонију у својој основи. Трећа генерација произведених младунаца израста у крилате одрасле женке које су способне за сексуално размножавање. Свака женка производи једно јаје, али се она могу развити само на америчком бресту Ulmus americana. Мужјаци су без крила. Свака биљна ваш може да окоти до пет живих младунаца дневно, што омогућава брз раст колонија, са укупно преко 100 нимфи у свом животу. Биљне ваши се хране соком пробијајући спољашњи омотач домаћина где је најтањи и излучујући супстанцу познату као медљика која садржи висок удео шећера. Може бити између осам и дванаест генерација годишње, у зависности од летњих температура.
У свом изворном подручју на североистоку Северне Америке, крилати одрасли јединке, или алати, мигрирају крајем лета да би презимили на брестовима, али у регионима где нема брестова судбина ових алата није позната и сва примећена размножавања су путем партеногенезе. Брест је примарна врста домаћин и чини се да је производња јаја на другим врстама, као што су стабла јабуке, ретка и да се јаја положена на јабуку увек не излегу.
4 Утицај на дрвеће јабуке
Тамо где се колоније E. lanigerum хране гранчицама и кореном, дрво формира гале, које су у почетку мале, али се временом повећавају и најштетније су када се формирају међу кореном. Континуирано храњење у корену може уништити корење и последично смањити раст дрвета или га убити. Ваши привлаче удубљења узрокована вишегодишњом гљивицом рака Cryptosporiopsis perennans, а гале су тада најчешћа места на дрвету где гљивица може поново да га инфицира. Гале такође могу омогућити инфекцију од стране Gloeosporium sp. Гале су осетљивије на хладно време од околног ткива и пуцају на -18 °C (0 °F), а настала штета пружа гљивици улазно место за поновну инфекцију. Док се вашке хране, оне производе медљику која капље на воће, омогућавајући раст чађаве плесни која утиче на продајност воћа. Медљика такође може створити непријатне услове за раднике у воћњаку због високог нивоа лепљиве медљике која се излучује. Медљикава роса може такође прекрити листове, омогућавајући буђи да и тамо расте. Лисне ваши такође могу заразити јабуке, посебно сорте са отвореном чашицом када се лисне ваши могу хранити језгром јабуке.
5 Контрола
Најезде Eriosoma lanigerum су се повећале на северозападу Сједињених Држава, јер су произвођачи јабука смањили употребу органофосфатних пестицида. Сматра се да је употреба ових хемикалија за сузбијање јабуковог мољца у воћњацима такође потиснула најезду лисних ваши. Афелинидна оса Aphelinus mali се користи као биолошка контрола и ова оса је намерно или случајно унета у већину региона где се јавља вунаста јабукова ваш. Када их осе заразе, лисне ваши престају да производе восак и поцрне. Понекад је могуће видети кружну рупу на горњој површини лисне ваши коју је одрасла оса створила када је изашла из тела свог домаћина. Развијене су подлоге које доприносе отпорности корена, али изгледа да нису ефикасне против ваздушне заразе. Узгајивачи су такође покушали да спрече заразу спречавајући пузећу фазу нимфе да се пење у круну, али се то показало неефикасним јер лисне ваши могу колонизовати круну са суседних стабала. Поред паразитоида, Alphelinus mali, ове биљне ваши се хране бубом Anthocoris nemoralis, бубамарама, ларвама висећих мува и лапароскопским вашима. Присуство ухолажа Forficula auricularia на дрвећу може смањити ниво заразе биљним вашима, тако да подстицање ових инсеката обезбеђивањем склоништа може бити још једно средство биолошке контроле. Експерименти искључивања у Пољској показали су да су ухолаже, и у мањој мери седмопегава бубамара Coccinella septempunctata, биле важне у контроли броја биљних ваши касније у сезони, док је у рано пролеће борова бубамара Exochomus quadripustulatus била главни предатор биљних ваши. Осолике муве, Heringia calcarata и Eupeodes americana, такође су коришћене као ефикасни организми за биолошку контролу.Areopraon lepelleyi је још једна врста оса која је паразитоид вунасте јабучине ваши. Поред тога, ентомопатогене нематоде су коришћене за контролу популација E. lanigerum које живе у корену.
6 Биљке домаћини
Биљке домаћини укључују јабуку, крушку, Prunus spp, дивљу јабуку, Pyracantha, Cotoneaster, брест, глог и планински јасен. Такође је познато да напада јапанску дуњу Chaenomeles sp..
7 Таксономске заврзламе
Постоји извесна дебата о биљци домаћину E. lanigerum, јер се вунасте биљне ваши сакупљене са врсте Ulmus americana сада сматрају посебном врстом, Eriosoma herioti, која мигрира са врсте Ulmus americana на сличне врсте биљака на којима је E. lanigerum забележен. Други примерци сакупљени са брестова и описани као E. lingerum можда су били погрешне идентификације сродних Eriosoma crataegi или Eriosoma americanum, које неки ауторитети сврставају у групу Eriosoma lanigerum.
8 Галерија


Голестан (گلستان, пуним именом استان گلستان) је једна од покрајина Ирана, од 31 Иранске покрајине. Смјештена је на сјеверу земље, на истоку се граничи са Сјеверним Хорасаном , те са Семнанском покрајином и Мазандараном на југу, Каспијским језером на западу, а са сјевера се саТуркменистаном. Голестан има површину од 20.367 км², а према попису становништва из 2011. године у покрајини је живјело 1.777.014 становника. Сједиште Голестана је град Горган. Покрајина је данас подјељена на дванаест округа.
1 Окрузи
Акалски округ
Алиабадски округ
Азадшахерски округ
Галикешки округ
Гашки округ
Гомишански округ
Гонбадкабушки округ
Горгански округ
Калалски округ
Курдкујски округ
Мараветапски округ
Минудаштански округ
Рамијански округ
Туркамански округ


Шарл Франсоа Гуно (Charles-François Gounod; Париз, 17. јул 1818 — Сен Клу, код Париза, 17. октобар 1893) био је француски композитор. Потекао је из уметничке породице. Рано је испољио љубав према музици. На Конзерваторијум у Паризу уписао се 1836. године. Учитељи су му били Ж. Ф. Алеви и Ф. Паер. Кантатом Фернанд. 1839. осваја награду Prix de Rome и право на трогодишњи боравак у Италији. Време проведено у Риму користи за проучавање дела Палестрине, Белинија и Доницетија. После повратка у домовину постаје оргуљаш и диригент црквеног хора „Société missions étrangères“ и наставља са композиторским радом који је започео у Италији. Следећи реформаторску идеју Глука, одриче се конвенционалности и ствара нераскидиву везу између текста и музике, дајући музици не само улогу тумача сложених психолошких стања него и коментатора сценских збивања. Пуну афирмацију доживео је тек опером Фауст (1859), делом које се налази на средини између велике и комичне опере. Његов извор надахнућа је редовно љубав, чиста и несебична, па је то и у Фаусту, писаном према истоименом Гетеовом делу. Последњих година живота потпуно се посветио компоновању црквене музике. Написао је 12 опера, 2 симфоније, 7 клавирских и већи број вокалних композиција, световних и црквених, као и 17 миса, ораторијума и реквијема. Важнија су му дела: опере Фауст, Сафо, Краљица од Сабе, Ромео и Јулија, Крвава опатица, Силом лекар, Голубица, Заморин данак; ораторијумске трилогије Искушење, Смрт и живот; ораторијум Тобија; кантате Фернанд и На граници; Te Deum за два хора (10-огласно), 2 Stabat mater и др. Један је од првих лирика француске опере XIX века, односно први од њених значајнијих представника.


Струмица (Струмица, Струмешница) је река у југоисточном делу Северне Македоније и крајње југозападном делу Бугарске. Струмица је највећа притока реке Струме, која припада Егејском сливу.
Укупна дужина Струмице је 114 km, од тога 81 km припада Северној Македонији, а 33 km Бугарској.
1 Особине
Струмица извире на југозападним падинама планине Плачковица, у округу општине Радовиште. Прво тече према југу, кроз велику котлину, где се назива Старом Реком. Затим утиче у котлину града Радовишта, протиче кроз град и скреће према југоистоку, тј. према Струмичком пољу. Ту река протиче и кроз највећи град на свом путу, град Струмицу (која је добила назив по реци). Од Струмице река скреће на исток.
Код граничног прелаза Златарева, на 33 km пре ушћа Струмица утиче у Бугарску, кроз широку кривудаву долину, дотиче град Петрич на северу и на крају се улива са десне стране у реку Струму, северно од насеља Митино. Она је највећа притока Струме.
2 Занимљивости
Струмљани - По реци Струмици назив је понело једно од словенских племена досељених на Балканско полуострво.


Клауд реп (такође познат као трилвејв или базирана музика) је микрожанр хип-хоп музике. Препознатљив је по ниском квалитету продукције.
1 Историја и карактеристике
Продуцент Клемс Казино се води као пионир у области клауд репа још у 2010. години.  У чланку из 2010. године, Вокер Чамблис је претпоставио да је термин измислио музички текстописац Ноз, док је интервјуисао Лил Би-ја, иако у датом интервјуу није споменуо тај назив. Нико Амарка сматра да је Јанг Лин направио значајне промене у овом микрожанру, уз помоћ свог начина реповања, који је описан као "меланхоличан". Жанр је изашао на мејнстрим сцену када је репер Ејсеп Роки започео своју каријеру 2011. године. Клауд реп је постао познатији у такозваној "блогосфери", али је свеопшти интерес за овај жанр опао у последње време.
Значајни албуми из овог микрожанра укључују  A$AP Rocky's Live. Love. A$AP и Long.Live.A$AP. Вокер Чамблис, такође познат као Вокместерфлекс, објавио је 3 Years Ahead: The Cloud Rap Tape, пројекат за који се сматра да дефинише овај жанр.
2 Списак уметника
Ејсеп Роки
Клемс Казино
Ерик Дингус
Шломо
Мејн Атрекшнс
Ситис Авив
Јанг Лин
Лил Би
Наћо Пикасо


Роберт Лоренс Стајн (Robert Lawrence Stine; Коламбус, 8. октобар 1943) амерички је књижевник, телевизијски продуцент, сценариста и извршни монтажер.
Често називан „Стивеном Кингом књижевности за децу”, аутор је стотина хорор романа, као што је Грозомора. Од 2008. године, Стајнове књиге су продате у преко 400 милиона примерака.
1 Детињство и младост
Рођен је 8. октобра 1943. године у Коламбусу, у Охају, а одрастао у Бекслију. Син је службеника за отпрему Луиса Стајна и Ен Фајнстајн. Долази из јеврејске породице. Почео је да пише са девет година, када је пронашао писаћу машину на свом тавану, након чега је почео да куца приче и књиге шала. Према документарцу Tales from the Crypt: From Comic Books to Television, рекао је да се сећа да је читао популарне стрипове Tales from the Crypt када је био млад, те их навео као једну од својих инспирација. Дипломирао је енглески језик 1965. године на Државном универзитету Охаја. Током студија је уређивао часопис The Sundial. Касније се преселио у Њујорк како би наставио своју каријеру.


Пунта Гаљинас (Punta Gallinas) је рт и најсевернија тачка Колумбије и Јужне Америке. Налази се на 12°27‘ сгш и 71°40‘ згд.
1 Географија
Рт је смештен на обали Карипског мора у колумбијској провинцији Ла Гвахира, на полуострву Гвахира. У овој области влада семиаридна клима, температуре су високе током целе године, а вегетација је пустињска — жбунови и закржљале биљке.


Грб Суринама је званични хералдички симбол јужноамеричке државе Суринам. Грб је усвојен је 25. новембра 1975. године, на дан стицања независности.
1 Опис грба
Састоји се од штита чија лева страна симболизује прошлост (брод који доводи робове из Африке) а десна страна садашњост (краљевска палма - симбол човека). У средини штита је зелени дијамант са жутом звездом. Дијамант је симбол срца, а звезда симбол пет континената с којих потичу становници Суринама. Око штита стоје два домороца који придржавају штит, а испод штита је трака с мотом „Justitia, Pietas, Fides“ (правда, побожност, оданост).


Обични кобац (Accipiter nisus) је мала птица грабљивица из реда јастребова (Accipitrifomes) која живи на простору сјеверне Европе, Азије и сјеверне Африке. Ова птица је селица.
1 Опис
Птица има кратка крила и дуго тијело. Величина мужјака се креће од 24 до 34 cm са распоном крила од 59 до 64 cm. Мужјаци имају тамно сиво перје и црвенкаст стомак.
Величина женски се креће од 34 до 41 cm, а распон крила од 67 до 80 cm. Перје им је сиве боје са бијелим тачкицама по тијелу. Током лета имају карактеристично оглашавање „флап-флап“.
1.1 Исхрана
Обични кобац се храни мањим птицама као што су кос и јаребица (понекад лови и врапце), мишевима и слијепим мишевима. У лову се ослања на свој одличан вид, који је много бољи од човјечијег. Помоћу својих оштрих канџи и кљуна комада плијен на ситне комаде.
1.2 Размножавање
Женка у мају и јуну гради гнијездо у које снесе око пет јаја и сједи на њима неколико седмица. Младунчад остају са мајком у гнијезду док не буду способни за самостални живот.
2 Подврсте
Постоји седам подврста. То су:
3 Угоженост
Некада је ова птица била веома ријетка, али данас је заштићена врста и број јединки је у порасту.
4 Галерија


Березајка (Березайка) река је на северозападу европског дела Руске Федерације која протиче преко територија Тверске и Новгородске области.
Отока је језера Березај на Валдајском побрђу, а притока реке Мсте (део басена реке Неве и Балтичког мора). Укупна дужина водотока је 150 km, а површина сливног подручја око 3.230 km². Просечан проток у доњем делу тока је 27 m³/s.
Најважније притоке су Валдајка и Кемка. Протиче кроз бројна мања језера (Холмско, Михајловско, Искровно, Пертешно, Селишче). Ширина речног корита нагло расте низводно од насеља Березајка, а потом протиче кроз југоисточне делове језера Пирос. По изласку из језера њено корито се сужава на до 40 метара ширине
Њене обале су обрасле густим шумама.


Снијежница Конавоска или 'дубровачка Снијежница' је најјужнији горски гребен Динарског горја у Хрватској. Горски гребен садашње Снијежнице повише античког града Епидаура (Цавтата) је био у оно време познат под именом Mons Cadmeus. Са највишег врха Снијежнице пружа се поглед на Конавоско поље, аеродром у Чилипима, Елафите, Мљет, Корчулу, Ластово и полуострво Пељешац, на босанске и херцеговачке високе планине Чврсницу, Прењ, Вележ, Зеленгору и друге, па на црногорске планине Дурмитор, Орјен, Субру и Ловћен те на југоисток до Комова и Проклетија.
1 Географски положај
Снијежница се налази на самом југу Хрватске у Конавлима изнад места Куна Конавоска. Из Куне према врху води леп и добро очуван утабани пут из времена Аустроугарске. Постоји и краћи пут које на неколико места сече каравански пут.
То је западни огранак високог Орјена (1894 м) који се пружа смером северозапад-југоисток у дужини до 52 км, између Дубровачког приморја и Поповог поља у залеђу Херцеговине.
Западна граница према нижем горју Жаба (953 м) код ушћа Неретве је дубока удолина Орахов До - Равно изнад Сланог, а јасна источна граница према вишем масиву Орјена је седло Јаблан До - Граб (839 м) изнад Конавала на дубровачко-херцеговачко-црногорској тромеђи.
Средњи и западни огранак тог горја изнад Дубровника дуж херцеговачке границе је нижи таласасти гребен са десетак врхова између 800-900м висине. Највиши врхунци горског гребена Снијежнице се уздижу на југоистоку изнад Конавала: главни врх Свети Илија, 1234 м изнад Куне Конавоске, а источније су још Вељи врх 1156 м, Космаћ 1046 ми најисточнији Штедар 1165 м уз херцеговачку границу.
Југоисточно од саме Снијежнице, изнад Конавала дуж црногорске границе је посебни брдски гребен Бјелотина са највишим врхом Катуница (1125 м) што је већ југозападни огранак вишег Орјена у залеђу. Део тих подручја Снијежнице и Бјелотине је још увек миниран и опасан.
2 Флора
Падине Снијежнице покривене се ретким медитеранским лековитим биљем и растињем, пелином, вријеском, грабом (Ostrya carpinifolia), смријеком и макијом. На Снијежници расте и мистериозна биљка мандрагора, чији се корен вековима повезује са магичним и лековитим карактеристикама.
Ниже приморске падине на југу прекривају тврдолисне макије у мозаику са боровим шумама које су од недавног рата до данас више пута страдале у серији пожара. У горским пониквама и кланцима су мање шумице балканског јавора глухача (Acer obtusatum). Око највиших источних врхова Снијежнице има и високих шума храста сладуна (Quercus farnetto) које су такође делом изгореле, а на најисточнијем врху Штедар је у Хрватској једино налазиште малобројног бора муњика (Pinus heldreichii).
3 Врхови Снијежнице
Највиши врх Снијежнице је Илијин врх, а налази се на 1234 метра висине.
Остали врхови су:
Вељи врх 1156 м,
Космаћ 1046 м,
Штедар 1165 м


Патријарх Доротеј II Атала (Δωρόθεος Β΄ Ιεροσολύμων) је био патријарх јерусалимски и све Палестине, у периоду после 1506-1537.
О овом Патријарху се не зна много. Народ га је звао Атала. Највероватније да је дошао из Палестине, али ни његово порекло није извесно. Претпостављамо се је био члан братства Господњег гроба и светитељског свештенства. Као такав мора да је имао и одговарајуће грчко образовање.
На патријаршијски престо ступио је после 1506. године. Када је 1517. султан Селим I заузео Јерусалим, Доротеј је пресељен у Свету земљу.


Дечак 87 (Boy 87, Refugee 87) је савремени роман Ели Фонтен (Elе Fountain). Избегличка криза је једна од тема овог романа. Објављује га 2018. године Pushkin Children's Books у Великој Британији и Little Brown у САД (као Refugee 87). Књига је настала док је ауторка живела у Етиопији.
1 Резиме радње
Дечак 87 почиње са дечаком по имену Шиф. Почиње у неименованој диктатури. То је дан као и сваки други за Шифа и његовог најбољег пријатеља под именом 'Бини'. Они су у школи. Шиф размишља о томе шта желе да раде када одрасту и заврше војну службу за земљу. Обојица су изузетно паметни; прескочили су више разреда и ускоро ће кренути у војну школу.
После неколико дана, војници се појављују око школе, тражећи децу која покушавају да избегну војну службу. Шиф открива да га је мајка лагала о његовом оцу. Рекла је Шифу када је био млађи да му је отац умро у болници, али да је у ствари послат у затвор.
Убрзо након тога, Шиф види војнике близу своје куће. Када се један војник суочи са њим, Шиф бежи кући. Ствари почињу да ескалирају када Бини сутрадан не стигне у школу, а онда када Шиф дође кући његова мајка му каже да мора да оде без ње или његове сестре. Влада је за њим. Шиф пакује све што треба да понесе са собом. Војници улазе у његову кућу и траже доказе да планира да оде. Проналазе спаковану торбу. Шифа и Бинија стављају у камион који их одвози у затвор.
Они су уплашени и исцрпљени јер је камиону потребан цео дан да стигне до затвора где се теретни контејнери користе за затварање 'издајника'. Бацају се у исти контејнер заједно са другим затвореницима, од којих су неки ту и преко деценије. Шиф и Бини су збуњени, исцрпљени и жедни. Затвореници објашњавају правила и како ствари функционишу. Дозвољено им је да вежбају десет минута дневно. Контејнер постаје хладан ноћу и веома врућ током дана. Готово да им се не даје храна или вода. Један од других затвореника, Јонас, објашњава да имају план бекства за њих, јер су млади и здрави у поређењу са осталим затвореницима и можда ће успети. Они би тада могли да кажу спољном свету о ситуацији у земљи. Јонас такође открива да је Шифов отац можда још увек жив; послани су у исти затвор пре неколико година.
Шиф и Бини покрећу план бекства. Они побегну, али их стражари јуре. Шиф бежи, али Бини не. Шиф одлучује да мора покушати да стигне на север према Средоземном мору како би побегао у Италију и тамо сачекао своју породицу.
2 Ликови
Шиф (Shiferwa Gebreselassie): Главни лик приче, веома паметно дете које није имало среће да има оца који је био учитељ који се противио влади и желео више плате. Његов најбољи пријатељ је 'Бини'. Прича је фокусирана углавном на њега. Има малу сестру по имену Лемлем и, наравно, мајку која брине о њему, али му не саопштава вести да му је отац жив.
Бини: Пријатељ главног лика, такође је веома паметан (можда чак и паметнији од Шифа). Његова мајка се зове Саба.
Јонас: Лик који помаже Шифу и Бинију да побегну из затвора. Стар је и годинама је у затвору.
Лемлем: Шифова сестра. О њој се не зна много, али је млада и воли шарене ствари.
Алмаз: Шифов нови пријатељ након што је напустио своју домовину. Алмаз такође долази из Шифове родне земље заједно са породицом. Њена мајка се зове Шевит, а отац Месфин. Има брата, али ју је одвела војска.
3 Пријем
Kirkus Reviews је назвала Дечака 87 „напет дебитантски роман о силама похлепе и љубави које обликују судбину избеглице.“, а рецензија BookTrust- а га је описала као „.. правовремену и важну књигу која осветљава реалност живота као избеглица“.Дечак 87 је такође рецензирао Publishers Weekly,The Bulletin of the Center for Children's Books,The Sunday Times, и The Guardian.
4 Награде
Дечак 87 је освојио, ушао у ужи избор, за британске награде за књиге, укључујући награду Southwark Book Award 2019 (победник), Waterstones Children's Book Prize for older readers (у ужем избору), Northeast Book Award 2018 (у ужем избору), 2019 Portsmouth Book Award Longer Novel (победник), 2019 Sheffield Children's Book Award Longer Novel (победник), 2019 Teach Primary Key Stage 2 Book Award (ужи избор), 2019 Warwickshire Secondary Book Award (ужи избор), Sefton Super Reads Award 2019 (победник), North Herts Schools’ Book Award 2019 у категорији млађих (у ужем избору), и Redbridge Children's Teenage Book Award 2019. (дуга листа).Дечак 87 је такође био на дугој листи за књижевну награду United Kingdom Literacy Association УКЛА (узраста од 7 до 11 година) 2019.


Црнољева (Carralevë или Carraleva) је планина у средњем делу Косова и Метохије, дугачка 14 km. Према северозападу наставља се на венац Дренице, а према југоистоку оштро је ограничена долином Топила.
Највиши врхови су Градина 1.055 m и Топила 1.177 m, налазе се на крајњим тачкама коритастог била. Најнижи део (859 m) познат је као Ћафа Дуље (Дуљски превој преко којег води најкраћи пут од Призрена за Урошевац и Приштину.
Изграђена је од дијабаз-рожних стена и горњокредних флишних слојева који су набрани и по свом тектонском положају и правцу пружања припадају Вардарској зони. У рељефу преовлађују денудациони и крашки облици, али је ратвијена и долинска морфологија — Црнољева је шумовита са многим пропланцима, па се становништво претежно бнави сточарство, Насеља су ретка и развијеног типа.


Нина Жижић (Никшић, 20. април 1985) је црногорска поп певачица. Каријеру је започела у групи Негре. Заједно са групом en представљала је Црну Гору на Песми Евровизије 2013. са песмом Игранка. Нису се пласирали у финале. Поново ће се такмичити као представница Црне Горе на Песми Евровизије 2025. с песмом Добродошли.
1 Каријера
У децембру 2012. РТЦГ је објавила да ће Who See представљати Црну Гору на Песми Евровизије 2013. одржаној у Малмеу заједно са "тајним гостом", за кога се касније сазнало да је Жижићева. Представили су се сам песмом Игранка, која је изведена у првом полуфиналу. Песма је заузела 12. место са 41 бодом, не успевши да се пласира у финале.
Жижић је 2021. била члан интерног жирија за избор представника Црне Горе за Песму Евровизије 2022.
Жижић је учествовала на Монтесонгу 2024 са песмом Добродошли, која је освојила 2. место. Neonoen се повукао 4. децембра 2024. због тога што је њихова песма Clickbait изведена 2023., што је против правила. 8. децембра 2024. Жижић је проглашена за представника Црне Горе на такмичењу уместо Neonoen-а
2 Награде и номинације
! Година
! Награда
! Категорија
! Рад
! Исход
! Реф.
2025.
Хит године
Добродошли


Википедија на језику есперанто (Vikipedio en Esperanto) јест верзија Википедије, слободне енциклопедије, на есперанту, која је у фебруару 2013. имала чланака и била је 31. издање Википедија према броју чланака.
1 Настанак и статистика
У децембру 2001. двојица есперантиста, Џери Милвер (Jerry Muelver) и Стивен Калб (Stephen Kalb), сачинили су основу од 139 чланака на есперанту. Издање је започето 2. јануара 2002. с више од 300 страница. После годину дана бројало је 51 википедиста, од којих су 20 „изузетно активни” (с више од по стотину измјена мјесечно) и приближно 4.200 чланака.
У првој половини 2010. Википедија на есперанту бројала је више од 34.000 корисника, од којих су 500 активних. У јуну 2008. достигла је 100.000 чланака.


Dasyatis pastinaca врста је из групе Myliobatoidei која настањује североисточног Атлантског океана и Средоземног и Црног мора. Обично насељава пешчана или блатњава станишта у обалним водама плитким од 60 м, често се укопавајући у седименту. Обично је димензија 45 цм. Може се препознати по обојености и углавном глаткој кожи, као и низа шара дуж средње линије леђа код највећих јединки.
Главни плен су јој ракови са дна, мада су се храни и мекушцима и правим кошљорибама. Ембриони ове врсте се хране жуманцем, а касније хистотрофом (материцним млеком) који производи мајка. Женке носе 4–9 младих два пута годишње у плиткој води, после периода гестације од четири месеца. Dasyatis pastinaca може нанети болну рану, мада ретко опасну по живот. Током антике овој врсти су приписана многа митска својства. Ова врста се више не лови за јело, али се од ње у неким деловима света прави рибље брашно и уље од њене јетре. Њена популација очигледно опада преко свог опсега, мада још нема довољно података за Међународну унију за заштиту природе, како би глобално оценила угроженост ове врсте.
1 Таксономија и филогенција
Ова врста настањује воде још из доба атнтике, а била је позната као тригон (τρυγων) Старим Грцима и као пастинака Римљанима. Стари назив ове врсте у Великој Британији који се користио од 18. века је „ватрена риба”, што се вероватно односи на њену црвену боју меса.
Први научни формални опис ове врсте одрадио је Карл фон Лине у књизи под називом 10. издање Systema Naturae из 1758. године. Од тада је род смештен у породицу Dasyatis. У старим литературама постоји најмање 25 старијих имена за ову врсту, а неки од њих су Pastinaca marina prima и Pastinaca marina lаеvis.Dasyatis chrysonota која настањује јужну Африку, дуго се сматрала засебном врстом, морфолошки се разликовала од осталих врста, а су је 1993. године Коблај и Компано препознали као посебну врсту. Године 2001. Лиса Розенберг објавила је анализи 14 врста породице Dasyatis и истакла да оне нису у роду осим врста D. kuhlii и D. violacea. Признато је да D. violacea припада сопственом роду Pteroplatytrygon, а D. kuhlii роду Neotrygon.
2 Опис и станиште
Dasyatis pastinaca уобичајена је врста широм Средоземља и Црног мора. Такође настањује и мањем броју североисточне воде Атлантског океана, од јужних вода Норвешке и западног дела Балтичког мора до Мадеире и Канарских острва. Ова врста време проводи на дну, а може се наћи и на дубинама од 200 м, мада обично борави на дубини од 60. Преферира пешчана и муљевита дна, а понекада се сусреће и у близини стеновитих гребена или у ушћима. У водама Азора Dasyatis pastinaca је уобичајена врста, најзаступљенија лети, а најмање зими, што указује на сезонски помак, који је такође карактеристичан за ракове.Dasyatis pastinaca може достићи дужину од 2,5 м и ширину од 1,4 м, мада је ширина од 45 цм уобичајена. Пљоснати диск у облику дијаманта нешто је шири него што је дужи, са уско заобљеним спољним угловима. > Ивице диска су равне, а на њима се налази благо зашиљена и испупчена њушка. Очи ове врсте су мале, а дисајни отвор спиралног је облика. Dasyatis pastinaca имају од 28 до 38 зуба на горњој вилици и 28 до 43 зуба на дуњој вили; зуби су мали и тупи. Реп ове врсте је витак и налик на бич. отприлике је упола дужи од диска. Кичма је дуга до 35 цм и у њој се налазе отровне жлезде. Реп има кожни набор на горњој и кратак дубок набор на доњој страни тела. Тело и реп су глатки, изузев неколико дермалних оштрица које се налазе на предњој ивици диска. Ова врста је сиве, смеђе, црвенкасте или маслинасто зелене боје, а млађи примерци могу имати беле флеке.
Највећи забележени примерак Dasyatis pastinaca пронађен је 2016. године у водама Измира током студије.. Пераја су му била у ширини од 2,21 м, а његова дужина није се могла утврдити јер је реп уклоњен раније.
3 Биологија и екологија
Претпоставља се да се Dasyatis pastinaca развдаја друштвеним групама, по полу, а углавном је активнија ноћу, док дању има тенденцију да се укопа испод седимената на дну. Храни се раковима, главоношцима, шкољкама, црвима и правим кошљорибама. По извештајима ова врста доста једе шкољке и чини велику штету узгајичавима шкољки. У заливу у Турској откривено је у једној студији, да 99% исхране ове врсте чине ракови, а да рибе једу тек најстарије јединке. Друго истраживање на обали Тарсиса у Турској октрило је да су главоношци главна исхрана ове врсте.
Као и друге раже, ембриони ове врсте се у почетку хране жуманцем, а потоком са хисторофом односно материчним млеком које је богато протеинима, масноћом и са слузи. Женке носе од 4 до 9 потомака годишње у плитким приобалним водама после периода гестације од четири месеци. Разни аутори и биолози извештавали су о летњем рађање ове рибе, у периоду од маја до септембра, углавном током јула и августа.
Познато је да ова врста у водама Баеларских острва доноси младе јединке на свет од средине јуна до јула. Тек рођене јединке имају око 8 цм дужине. Мужјаци достижу сексуалну зрелост када буду дужине од 22 до 32 цм, а женке на 24 до 38 цм. Најстарија позната јединка имала је десет година, а постоје и две врсте које су живеле двадесет и једну годину, у заточеништву. Познати паразти ове врсте су Heterocotyle pastinacae, Entobdella diadema и Scalithrium minimum.
4 Контакт са људима
Иако Dasyatis pastinaca није агресивна, њен убод може нанети озбиљне повреде човеку. Стари Грци и Римљани плашили су се отрова ове врсте, а аутори попут Клаудија Елијана су истицали да су ране од ове врсте неизлечиве. Римски природњак Плиније Старији у својим списима тврдио је да ова врсте убија живе организме и пробија оклоп попут стреле. У грчкој митологији наведено је да је Херкулес изгубио прст од убода оштрице ове врсте.
Британски зоолог Франсис Дај је у својим списима из 1884. године истакао је да место ове врсте није јео због неквалитетног меса, а да су риболовци у Великој Британији уље ове врсте користили против опекотине и других повреда. У данашње време, пераја ове врсте се продају димљена и сољена, а такође се користи као извор брашна и уља из јетре. У француској кухињи Dasyatis pastinaca се сматра деликатерсом и користи се за припрему многих јела. Обичне сипе случајно неретко се случајно улове у многим водама, преко мрежа. Због свог обалног станишта, врста је често угрожена због спортског риболова, а на Балеарским острвима 40% улова из мрежа чини Dasyatis pastinaca. На основу студија у Средозмном мору и Атлантском океану, закључено је да је у тим водама број примерака ове врсте опао. Као резултат тога, Међународна унија за заштиту природе, сврстала је Dasyatis pastinaca у категирју „близу” претење у Средозменом мору и Атлантском океану, док за остале воде света нема података о овој врсти.
5 Галерија


Констабл или констебл (constable) био је назив за службено лице које је вршило полицијску власт у средњовјековној Енглеској. Данас, међу звањима државних великодостојника у Уједињеном Краљевству постоји звање лорд високи констабл (Lord High Constable). У Француској постојало је звање конетабл (connetable), који је био главни војни заповједник.
Назив констабл се употребљава и за полицијске чиновнике у појединим земљама.


Округ Дегендорф (Landkreis Deggendorf, DEG) је округ на југоистоку немачке државе Баварска.
Површина округа је 861,13 км². Крајем 2007. имао је 117.594 становника. Има 26 насеља, од којих је седиште управе у Дегендорфу.
Кроз округ протиче река Дунав правцем исток-запад. Са њене северне стране стрмо се уздижу падине Баварске шуме, док је јужно сеоско подручје. Са југа се у Дунав улива река Изар.


Hydromys neobritannicus је врста глодара из породице мишева (Muridae).
1 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на једну државу. Папуа Нова Гвинеја је једино познато природно станиште врсте.
2 Станиште
Станишта врсте су шуме, мочварна и плавна подручја, речни екосистеми и слатководна подручја. Врста је присутна на подручју острва Нова Гвинеја.
3 Угроженост
Подаци о распрострањености ове врсте су недовољни.


Мисо (みそ или 味噌) је традиционални јапански зачин у облику густе пасте произведене ферментацијом соје са сољу и кођијем (плесан la), а понекад и пиринчем, јечмом, алгама или другим састојцима. Користи се за сосове и намазе, за кишељење поврћа, рибе или меса, или за припрему мисо супе, једног од основних јела јапанске кухиње.
Мисо је богат протеинима и минералима, и имао је важну нутритивну улогу у феудалном Јапану. Мисо се широко користи у традиционалној и модерној кухињи у Јапану, а од 2018. године расте интересовање за његово коришћење у исхрани и у остатку света.
Његов укус и арома зависе од састојака и процеса ферментације. Различите врсте миса су различито описане као слане, слатке, умами и сл.
1 Галерија


Дечанска Бистрица (Bistrica e Deçanit) је река у западној Метохији.
Река настаје на јужним падинама планине Богићевица, која је део Проклетија. Тече северно од врха Ђеравица (највиши врх Србије: 2.656 метара). У горњем делу тока зове се Кожњарска Бистрица и прима воду из бројних потока. Река потом скреће на југоисток, где је у планинама усекла дубок кањон (Дечанска клисура). На излазу из клисуре Дечанска Бистрица тече поред манастира Високи Дечани, па наставља ка истоку кроз густо насељену област око градића Дечани. Река се као десна притока улива у Бели Дрим.
Снага горњег тока искоришћена је у хидроелектрани Кожњар, снаге 6,5 MW., изграђене 1947. године.


Пејтон Вилијамс Менинг (Peyton Williams Manning; Њу Орлеанс, 24. март 1976) бивши је играч америчког фудбала који је играо 18 сезона у НФЛ лиги на позицији квотербека. 1998. године као првог пика на НФЛ драфту бирали су га Индијанаполис колтси. Често се сматра једним од најбољих квотербекова свих времена, а уз два освојена Супербоула (по један са Индијанаполис колтсима и Денвер бронкосима) има и пет освојених награда за најкориснијег играча сезоне.


Први бежични холограмски компјутер, Хололенс, производ компаније Microsoft приказан је на BUILD конференцији 2015. године у Лос Анђелесу. Уређај има способност да стварност коју ми видио прекрије виртуелним холограмима.
Хололенс представља револуцију у технологији. Хололенс технологија користи Windows 10 да би створила привидне тродимензионалне холограме у вашем блиском окружењу. Microsoft се назива првом Холограмском компјутерском платформом на свету, мада је Хололенс пре нека врста напредне форме, проширене и побољшане реалности, која употребљава специјалне наочаре да би видела 3Д моделе. Хололенс је јединствен по томе сто се ради о потпуно бежичном уређају. Има способност да види свет који ми видимо и прекрије га виртуелним холограмом, које може да види само особа која носи Хололенс. Све ово уређај чини преко уграђеног дисплеја, батерије, уграђене аудио подршке и 3Д подршке.
1 Структура Хололенса
Наочаре су велике, али не захтевају додатне каблове, телефон или везу са PC рачунаром. Оне имају провидна сочива високе дефиниције слике и могућност просторног звука, што нам даје могућност да видимо и чујемо оно што се назива холограм. Технолошка структура Хололенса:* Покреће га Windows 10* Има скуп сензора који потичу од Kinecta
Има моћне и брзе, централни (CPU) и графички (GPU) процесор
Користи три слоја стакла(црвено, зелено, плаво)
Провидна сочива високе дефиниције слике
Могућност просторног звука
Микрофон за гласовну команду и више камера
1.1 Windows 10 у Хололенсу
Windows 10 ће имати API(Aplication Programming Interface) усмерен на схватање окружења и људи у њему. Холограмски API ће бити аутоматски укључен у Windows 10 систем, па ће свака апликација моћи да ради са холограмима укључујући: Netflix, Minecraft или Skype.
1.2 Сензори за Хололенс технологију
Да би се заокружило холограмско искуство радило се на стварању просторног звука, тако да корисници могу чути холограм из различитих праваца. Уз додавање ових сензора, укључени су микрофони распоређени за снимање низа гласовних команди, сензори дубине за просторну мапу корисниковог окружења и читање покрета. Видео камера прати окружење и може да покрије обим од 120x120 степени.
1.3 Процесори
Употреба Хололенс технологије условљава да располажемо са моћним и брзим централним и графичким процесорима као и наменским процесором за обраду холограма (HPU). HPU(Holographic Processing Unit) је додатна иновација која даје Хололенсу у стварном свету способност где да тражи, да разуме своје покрете и просторну карту света око себе.
2 Мicrosoftove могућности
Са Хололенсом могућности су велике. Уколико се он буде комерцијализовао имаћемо:
Виртуелне конференције
Пружање удаљене подршке
Нове видове уметничког изражавања
Интерактивно новинарство
Нови облик комуникације и образовања, психологије, медицине...
Примена Хололенса на Међународној свемирској станици (ISS) као помоћ астронаутима
Примена у аутомобилској индустрији
2.1 Сарадња Microsofta и NASE
Пројекат је назван Sidekick и почеће када се два Хололенс уређаја лансирају на Међународну свемирску станицу(ISS) преко Space X испоруке. Предвиђено је да овај уређај помогне астронаутима у различитим пројектима и буде им водич у поправкама и експериментима. Пре него што крене на Међународну свемирску станицу Хололенс ће бити тестиран у бестежинском авиону C9. Циљ је да се види како ће екипа свемирске станице да се носи са Хололенсом.
2.2 Примена у аутомобилској индустрији
Шведски произвођач аутомобила Volvo сматра да се Хололенс може користити од техничког развоја аутомобила, преко развоја дизајна екстеријера и ентеријера, па до његове продаје, где купцу може визуелно да се представи производ.
3 Minecraftove Хололенс игре
На Е3 гејминг догађају, који је одржан од 16. до 18. јуна, у Лос Анђелесу, приказане су могућности Хололенса на примеру игрице Minecraft. Minecraftove Хололенс игре дају невиђену перспективу игре. Игрицу контролише наша рука и глас, уз помоћ њих можемо да стварамо, конзумирамо то што стварамо, делимо то са другима и у исто време да радимо више ствари.
4 Microsoftova субвенција истраживачима
Microsoft жели да истраживачи пронађу нове могућности Хололенса и холограмског рачунарства, које ће бити корисне за свет. Дата је понуда у јулу 2015. године за нове употребе холограмских рачунара. Субвенција у износу од 500.000 $ важила је само за америчке универзите.


Доња Милија (Κάτω Μηλιά, Като Милија) је насељено место у општини Катерини у периферији Средишња Македонија, Грчка. Према попису из 2021. године било је 776 становника.
Насеље су тридесетих година 20. века подигли мештани Милије (Средња Милија) и Горње Милије. На попису из 1940. године Доња Милија је имала 329 становника.


Штука (Esox lucius) је слатководна, агресивна риба - предатор и врло је бројна у многим водама Европе.
1 Опис и грађа
Штука има веома издужено тело, покривено ситном крљушти. Величине је до преко 1,5 m, а достиже масу и до преко 30 kg. Права је мишићна опруга, која јој омогућава да при нападу постигне почетно убрзање до 11 m/s², што је рекорд међу рибама, али максимална брзина пливања штуке не прелазе 60 км/ч. тако да у случају неуспешног напада, штука брзо одустаје од гоњења плена. Да штука постигне изузетно почетно убрзање омогућава јој снажно развијено репно пераје, и сразмерно дебела репна дршка, уз, спреда ваљкаст, зашиљен облик тела који лако пробија воду са додатном пропулзивном површином а далеко позади и међусобно блиско, наспрамно постављена непарна пераја. Моћно оружје за хватање плена су штукина велика уста, пуна оштрих зуба различитог облика и величине, постављених на свим костима главеног скелета у виличном и језичном пределу. Код напада и узимања хране, штука хвата плен са бока, окреће га напред главом и тако га гута. Уз помоћ снажне мускулатуре уста и ждрела, штука је у стању да простор усне дупље вишеструко прошири, а како јој је и желудац веома растегљив, то и релативно мањим, ситнијим штукама омогућава гутање крупног плена.
2 Навике, станиште, распрострањеност
Штука је у Србији риба низијских вода – река, језера и бара. Према непоузданим подацима, нарасте до 1,5 па и 2m и 34 kg масе. Знатно су реалнији подаци о тежини до 15 kg. Животни век штуке је око 40 година. Штука је предаторска врста која, већ после два месеца живота при дужини од неколико сантиметара прелази на исхрану рибом. Инстинкт штуке је толико јак да се млађ, у случају неповољних услова за пролећни мрест других врста и његово кашњење, храни припадницима своје врсте који заостају у расту. Већ у априлу и мају се дуж обраслих обала река, бара и канала могу се видети ситне штуке, постројене без покрета, у положају очекивања плена. Са завршетком прве сезоне живота, у зависности од услова, штуке достигну и 30 cm дужине. Током прве године се интензивно хране сваким пленом који могу да прогутају, не бирајући храну, а највише једу најчешћу врсту рибе у свом окружењу. У случајевима када истребе све рибе око себе штуке постају немилосрдни канибали. Одрасле штуке се осим рибом хране и жабама, ситним воденим птицама и неопрезним ситним сисарима. Штуке се активно хране углавном преко дана.
3 Размножавање
Штука се мрести крајем зиме, од фебруара до априла. У мрест први пут улази са 3 - 4 године старости. Женка, у зависности од величине, полаже од 16.000 до 75.000 комада икре, чија инкубација, после оплођења траје 10 до 15 дана. Након 1,5 - 2 месеца, са порастом до дужине 3 - 5 cm, прелази на исхрану рибом, а то се дешава у време пропливавања млађих гргеча и риба из породице Cyprinidae.


Марек Томан (Marek Toman; Праг, 24. јун 1967) чешки је књижевник и преводилац.
Студирао је филозофију на Карловом универзитету у Прагу, а потом је радио као уметнички директор на радију. Од 1997. године запослен је у чешком Министарству спољних послова, а између 2000. и 2010. био је дипломата у Естонији и Мађарској. У својим књижевним делима пише о јеврејској култури – култури којој припада по очевој линији – историји Чешке и међугенерацијским односима.
Пише прозу и поезију, а његове књиге превођене су на енглески, фински, мађарски, немачки и српски језик. Између осталог, објавио је књигу за децу Мој Голем (2009) и романе Фрајер и Похвала опортунизму. Главни јунак романа „Похвала опортунизму” је Черњински дворац у Прагу, који приповеда о важним историјским догађајима, укључујући и смрт њеног становника Јана Масарика, министра иностраних послова Чехословачке од 1940. до 1948. године.
1 Одабрана дела
Ја (Já) 1987.
Једна кабина за две судбине (Jedna kabina pro dva osudy) 1999.
Цитоскелети (Citoskelety) 2001.
О Риски и Вранику (O Ryzce a Vraníkovi) 2003.
Освајање Сарема (Dobytí ostrova Saaremaa) 2007.
Мој голем (Můj Golem) 2009.
Фрајер (Frajer) 2011.
Велике вести о страшном убиству Шимона Абеласа (Veliká novina o hrozném mordu Šimona Abelese) 2012.
Похвала опортунизму (Chvála oportunismu) 2016.
Нептунова пећина (Neptunova jeskyně) 2018.
2 Превод
На српски језик је преведен роман Похвала опортунизму, а изашао је у издању издавачке куће Клио у преводу Тихане Хамовић.


Комеди сентрал (Comedy Central) је амерички кабловски и сателитски ТВ канал углавном оријентисан на производњу и емитовање хумористичких ТВ серија. Основао га је Тајм Ворнер 1989. године.
Од почетка 2000-их година, Комеди сентрал је растао глобално са локализованим верзијама у Азији, Немачкој, Чешкој, Мађарској, Израелу, Италији, Јужној Америци, Новом Зеланду, Холиндији, Норвешкој, Пољској, Шпанији, Шведској, Данској, Финској, Ирској, Уједињеном Краљевству, Индији, Бразилу, Албанији, Бугарској, Белгији, Румунији, Блиском истоку и Африци. Интернационалним каналима управља Вајаком Интернашонал Медија Нетворкс.
У САД, Комеди сентрал је доступан у 91.859.000 милиона домова (78,919% домова са телевизором) од јануара 2016. године.


Гвајана Есекиба (Guayana Esequiba, Territorio del Esequibo или Región del Esequibo), позната и као Западна Гвајана, је територија под управом Гвајане, али оспорена од Венецуеле. Територија се налази у сливу реке Есекибо. Била је, најпре, део шпанских колонијалних територија, а затим и део Велике Колумбија, али локално становништво никад није попримило хиспанску културу у значајној мери. Након тога на ове просторе долазе и Холанђани, па искористивши унутрашњу нестабилност нових независних држава Латинске Америке, године 1831. стижу и Британци. Они потискују Холанђане и заузимају територију која ће се касније назвати Британска Гвајана, а која укључује и Гвајану Есекиба.
Тако је настао територијални спор између независне Венецуеле и Британског царства, а касније са осамостаљивањем Гвајане, између Венецуеле и ове новонастале државе. Са избијањем Венецуеланске кризе 1895. године, избегнута је опасност да овај територијални спор не прерасте у ратни сукоб. Женевским споразум између Венецуеле и Гвајане, који је постигнут 17. фебруара 1966. године, утврђено је да се обе стране слажу у проналажењу практичног, мирног и задовољавајућег решења спора. Дијалог постоји, али спор још увек није отклоњен.
Гвајана Есекиба има површину од 159.542 km², и око 283.000 становника, по подацима из 2010. Становништво чине углавном припадници аутохтоних староседелачких племена.