Рипаблик F-105 Гром (Republic F-105 Thunderchief) амерички је надзвучни ловац-бомбардер који је користило Америчко ратно ваздухопловство. Способан је за лет брзинама дупло већим од брзине звука, спровео је већину мисија за бомбардовање током раних година рата у Вијетнаму; то је била једина америчка летелица која је уклоњена из борбе због високих губитака. Првобитно је дизајниран као једноседи авион за нуклеарне нападе, двоседна верзија касније је развијена за специјализовану улогу Сузбијања непријатељске одбране (Suppression of Enemy Air Defenses) против лансирних положаја ракета земља-ваздух.
Када је F-105 ушао у службу, био је то највећи једноседи борбени авион са једним мотором у историји, тежак приближно 23.000 kg. Могао је достићи брзину звука на нивоу мора и достићи брзину од 2 маха на великој надморској висини. Mогао је да носи до 6.400 kg бомби и ракета. F-105 Гром је касније замењен као ударни авион над Северним Вијетнамом авионима F-4 Фантом II и F-111.


Луис Хенри Саливан (Louis Henry Sullivan; Бостон, 3. септембар 1856 — Чикаго, 14. април 1924) био је амерички архитекта. Један је од највећих аутора чикашке школе архитектуре. Он је био називан „оцом небодера” и „оцом модернизма”. Он је био ментор Френка Лојда Рајта и инспирација чикашкој групи архитеката који су постали познати као Преријска школа. Заједно са Рајтом и Хенријем Хобсоном Ричардсоном, Саливан је један од „признатог тројства америчке архитектуре.“ Фраза „форма прати функцију“ се приписује њему, иако је он приписивао тај концепт староримском архитекти Витрувијусу (како се испоставило, он никада није рекао ништа слично). Године 1944, Саливан је био други архитекта који је постхумно добио АИА златну медаљу.
1 Биографија
Саливан се родио у породици оца Ирца и мајке Швајцаркиње, који су око 1840. године емигрирали у САД и одрастао је у Сут Редингу у Масачусетсу. Детињство је провео у истраживању природе на фарми својих родитеља у Масачусетсу. У каснијем добу се његова интересовања мењају. Много времена је проводио скитајући по Бостону и посматрао је зграде и према њима се оријентисао и бивао је њима фасциниран. Тако је одлучио да се бави архитектуром.
За време студија на средњој школи се сусрео са Мосес Волсоном који је на њега као предавач направио снажан утисак. После завршене средње школе он је отишао на студуј архитектуре на Масачусетс Институт за технологију, али после једне године студија одлази у Филаделфију где је радио код архитекта Френк Фурнеса.
Године 1873. је Фурнесов атеље задесила велика криза и Саливан мора да оде и преселио се у Чикаго где је владао огроман бум после великог пожара из 1981. године. Радио је за Вилем Ле Барон Џенеја који је као први саградио зграду помоћу челичног скелета. Међутим после годину дана Саливан одлази у Европу у Париз на студиј у Школу лепих уметности где се сусрео са уметношћу која га је опчинила. Затим се поново враћа у Чикаго и ради за фирму Јосеф С. Џонсон & Џон Еделман и ту је успешно пројектовао ентеријер Моди Тибернекле.
Година 1882. је била година судбоносних сломова у његовом животу завршио је успешну сарадњу са Денкмар Адлером и избацио је младог Рајта. Уз то га је напустила супруга. Саливан је изгубио наруџбе, имање, посао и поставење и почео је да се одаје алкохолу. Своје последње године је провео живећи од прилога својих колега и умро је сиромашан и напуштен 1924. године Чикагуу једној малој хотелској собици.
2 Саливан и Адлер
Године 1879. Саливан се запослио код Адлера, где је после годину дана постао његов партнер у фирми. Ту су почеле Саливанове најбоље године. Они су заједно сарађивали и добили признање као учитељи архитектуре. Иако су већ имали неколико изграђених зграда славу су добили на нереализованим пројектима од Колорада до Вашингтона. Њихов врхунски пројекат је био пројекат Аудиториум билдинг, саграђена 1889. године у Чикагу где је осим позоришта за 3.000 посетилаца исто тако и хотел и административни простори и ту су Адлер и Саливан заузели највиши спрат за свој атеље који је постао познат по административним зградама које је пројектовао у Чикагу. Саливан је од многих сматран за првог архитекта који је знао потпуно да си представи и реализује велике и скупе зграде помоћу новог типа конструкције високих челичних зграда.
3 Пројекти и реализације
„Martin Ryerson Tomb, Graceland Cemetery“ Чикаго, 1887.
“Auditorium Building“ Чикаго, 1889.
„Carrie Eliza Getty Tomb, Graceland Cemetery“ Чикаго, 1890 —1891.
Административна зграда, „Wainwright Building“, Ст. Луис, 1890.
Облакодер, „Guaranty Building Buffalo“ 1894—1895.
Робна кућа, „Schlesinger and Mayer“, Чикаго, 1899—1904.
„Carson Pirie Scott store“, Чикаго, 1899.
„Van Allen Building“, Клинтон, Ајова, 1914.
„Krause Music Store“ Чикаго 1922.'Банке* „National Farmer's Bank“, Ovatona, Минесота, 1908.
„Peoples Savings Bank“, Кедар Репидс, Ајова, 1912.
„Henry Adams Building“, Алгона, Ајова, 1913.
„Merchants' National Bank“, Гринел, Ајова, 1914.
"Home Building Association Company", Неварк, Охајо, 1914.
4 Очување
Током послератне ере урбане обнове, Саливанова дела су пала у немилост, а многа су срушена. Током 1970-их, растућа забринутост јавности за ове зграде коначно је резултирала спасавањем многих. Најгласнији је био Ричард Никл, који је организовао протесте против рушења архитектонски значајних објеката. Никл и други су понекад спасавали декоративне елементе са осуђених зграда, кришом током рушења. Никл је преминуо у згради Саливанове берзе док је покушавао да поврати неке елементе, када се срушио спрат изнад њега. Никл је саставио опсежна истраживања о Адлеру и Саливану и њиховим бројним архитектонским комисијама, које је намеравао да објави у облику књиге.
Још један шампион Саливанове заоставштине био је архитекта Кромби Тејлор (1907–1991) из Кромби Тејлор сарадника. Након што је 1950-их и раних 1960-их радио у Чикагу, где је био на челу чувеног „Института за дизајн”, касније познатог као Технолошки институт Илиноиса (IIT), преселио се у јужну Калифорнију. Он је предводио напоре да се спаси Ван Аленову зграду у Клинтону, Ајова од рушења. Тејлор је, као естетски консултант, радио на реновирању зграде Аудиторијума (сада Рузвелтов универзитет) у Чикагу.
Колекција архитектонских украса које је дизајнирао Саливан је на сталној поставци у библиотеци Лавџој на Универзитету Јужног Илиноиса у Едвардсвилу. Музеј уметности Сент Луиса такође има изложене Саливанове архитектонске елементе. Градски музеј у Сент Луису има на изложби велику колекцију Саливанских украса, укључујући венац са срушене чикашке берзе, дуг 29 стопа на једној страни, 13 стопа на другој и висок девет стопа.
Интерпретативни центар Гаранти у Буфалу, на првом спрату зграде која је сада у власништву и коју користи адвокатска канцеларија Ходгсон Рас, ЛЛП, отворен је 2017. Изложбени простор је финансирао Ходгсон Рас, ЛЛП, а кодизајнирали Флин Батаглија архитекти и Хадлијеви експонати. Тиме је обухваћена макета зграде коју је направио Дејвид Ј. Карли, професор инжењеринга на Државном универзитету Њујорка у Алфреду. Експонати Центра су донирани агенцији Презервација Буфало Нијагаре. Центар, једини музеј посвећен Саливану, отворен је за јавност.
5 Галерија


Манастир Дробњаци је манастир Београдско-карловачке митрополије Српске православне цркве.
Манастир је посвећен икони Пресвете Богородице »Тројеручица« чије име и носи. Налази се у засеоку Дробњаци надомак Рипња, у подножју Авале на улазу у Малу Иванчу удаљен три километра од центра Мале Иванче у близини Језера Трешња. У близини је старе железничке постаје и 200 m од тунела. У ваздушној линији удаљен је 25 km од самог центра Београда, а путем 35 km. Године 2020. још је у изградњи, иако је црква већ завршена и у употреби. Сестринство манастира састоји се од две монахиње и једне искушенице.
На дан светих мученика Хризанта и Дарија и преподобног Симеона Дајбабског, 1. априла 2015. године, чин освећења камена темељца храма у манастиру Иконе Пресвете Богородице Тројеручице служио је Његово Преосвештенство Епископ топлички господин Арсеније, тадашњи викар Патријарха српског; потоњи епископ Нишки.


Јозеф Ерих'Завинул (Josef Erich Zawinul; Беч, 7. јул 1932 – Беч, 11. септембар 2007) био је аустријски џез и џез фјужн клавијатуриста и композитор. Први пут је дошао до изражаја код саксофонисте Кенонбол Едерлија, да би потом свирао са Мајлсом Дејвисом и постао један од креатора џез фузије, музичког жанра који је комбиновао џез са роком. Био је суоснивач група Ведер Репорт и Завинул Синдикејт. Он је био пионир у употреби електричног клавира и синтисајзера, а читаоци часописа Даун Бит су га двадесет осам пута прогласили „најбољим електричним клавијатуристом“.
1 Биографија
1.1 Рани живот и каријера
Завинул је одрастао у Бечу, Аустрија. Хармоника је била његов први инструмент. Са шест-седам година почео је да студира кларинет, виолину и клавир на Бечком конзерваторијуму. Током 1950-их био је пијаниста за Полидор. Радио је као џез музичар са Хансом Колером, Фридрихом Гулдом, Карлом Древоом и Фети Џорџом. Године 1959. преселио се у САД да похађа Музички колеџ Беркли, али недељу дана касније добио је понуду за посао од Мејнарда Фергусона, па је напустио школу и отишао на турнеју. Затим је пратио Дајну Вошингтон. Већи део 1960-их провео је са Кенонбол Едерлијем. За то време написао је „Милост, милост, милост“ енг и „Ходај високо“, и „Сеоски проповедник“ и свирао је електрични клавир. Крајем деценије снимио је са Мајлсом Дејвисом на На тих начин (In a Silent Way) док је Дејвис успостављао жанр џез фузије, комбинујући џез са роком.
1.2 Ведер Рипорт
Године 1970. Завинул је основао Ведер Рипорт са Вејном Шортером. Њихове прве две године наглашавале су релативно отворен формат групне импровизације сличан ономе што је Мајлс Дејвис радио у више рок оријентисаном формату. Међутим, Завинул је почео да прави промене са својим трећим албумом Свитнајтер (Sweetnighter). Функ елементи као што су бас гитара и вах-вах педала почели су да се уводе у звук бенда. Са четвртим албумом, Мистериос Травелер ("Тајанствени путник" - Mysterious Traveller), музичке форме су компоноване слично класичној музици, а комбинација џез хармонија са грувом из 1970-их помогла је бенду да пређе у свој комерцијално најуспешнији период.
Највећи комерцијални успех бенда је донела Завинулова композиција „Бирдленд“ ("Земља птица" - Birdland) на албуму Хеви Ведер ("Тешко време" или "Невреме" - Heavy Weather) из 1977. године, који је достигао 30. место на Билбордовој листи поп албума. "Бирдленд" је једно од најпрепознатљивијих џез комада 1970-их, које су између осталих снимили Менхетн Трансфер, Квинси Џоунс, Мејнард Фергусон и Бади Рич. Песма "Бирдленд" је Завинулу и Ведер Рипорту донела три Гремија.
Ведер Рипорт ("Временска прогноза" - Weather Report) је био активан до средине 1980-их, а Завинул и Шортер су остали једини стални чланови како је бенд мењао чланове. Шортер и Завинул су се разишли након снимања Спортин Лајф ("Спортски живот" - Sportin' Life), али је откривено да морају да ураде још један албум да би испунили уговор са ЦБС Рекордс. Последњи албум се звао Ово је ово! (This Is This!).
Године 1991. Завинул је добио почасни докторат музике на Музичком колеџу Беркли и овом приликом је наступио са групом коју су чинили Метју Герисон, Торстен де Винкел, Ејб Лабориел млађи и Мелвин Батлер.
1.3 Завинул СиндикејтЗавинул Синдикејт ("Синдикат Завинул" - The Zawinul Syndicate) био је џез фјужн бенд основан 1988. Развио се из Ведер Рипорта. Њихов стил би се могао описати као комбинација необичних драјвских и свинг ритмова, као и многих позајмица из различитих музичких култура.
Завинул је изјавио да је бенду дао име због синдиката који више личи на породицу него на "само" бенд.
Након смрти Завинула 2007. године, неколико чланова Завинул Синдикејта одлучило је да реформише и изводи Завинулову музику уживо под њиховим скраћеним именом Синдикејт''' (The Syndicate).
Неколико главних чланова Синдикејта током година били су Скот Хендерсон, Боби Томас млађи, Линли Март, Пако Сери, Маноло Бадрена, Натанијел Таунсли, Сабине Кабонго, Гери Полсон, Ричард Бона и Виктор Бејли.
1.4 Приче о Дунаву
Завинул је такође написао симфонију под називом Приче о Дунаву, коју је наручио Брукнерхаус у Линцу. Први пут је изведена на отварању Брукнер фестивала у Линцу 1993. године. У својих седам ставова, симфонија прати ток Дунава од Донауешингена преко разних земаља до Црног мора. Снимио га је 1995. године Чешки државни филхармонијски оркестар из Брна, којим је дириговао Каспар Рихтер.
1.5 Смрт
Завинул се разболео и хоспитализован је у свом родном Бечу 7. августа 2007, након што је завршио петонедељну европску турнеју. Умро је нешто више од месец дана касније од ретког облика рака коже (карцинома Меркелових ћелија'') 11. септембра 2007. Кремиран је у бечком санаторијуму, а његов пепео је положен у Средишњем бечком гробљу.
2 Листа композиција и албума
Комплетна дискографија Џоа Завинула налази се на страници Википедије на енглеском језику.
3 Додатна литература


Залив Гуанабара је океански залив лоциран на југоистоку Бразила, у држави Рио де Жанеиро. На његовој југозападној обали се налази град Рио де Жанеиро, а на југоисточној град Нитерој. Гуанабара је други по величини залив у Бразилу(412 km²). Залив је дугачак 31 километар и 28 километара широк. Његова уста су са сјеверне стране притиснута са Папагајовим Врхом (Pico do Papagaio), а са јужне Шећерном Главом.
1 Историја
Када су португалски истраживачи први пут угледали овај залив, 1501. године, његове обале су већ насељавала разна племена бразилских индијанаца. Иако је, како неки мисле у заблуди, Гаспар ди Лемос залив крстио, 1. јануара, 1502. године у Јануарску Ријеку (Рио де Жанеиро), залив је већ има тупи име guará-nhã-pará, што значи њедра мора, слична ријеци, одакле потиче и данашње име, Гуанабара. Први европљани који су га угледали, су га овако описивали: ... залив је тако добро осликан и саграђен, да га је једино Бог, Свемогући могао направити!. Током наредних вијекова, главни улаз у Рио је био кроз залив. Водени саобраћај у заливу је веома интензиван, повезујући центар Рија са острвима Пакета и Вилгањон, као и центар Нитероја са Ријом. Од 1974. године на самим устима залива се налази мост који повезује Рио и Нитерој.
2 Географија
Просјечна дубина залива је 3 метра, а најдубљи је на самом улазу, гдје износи 17 метара.
У заливу се налази преко 130 острва највише на његовој јужној страни, укључујући:
Lajes* Говернадор (на којем се налази међународни аеродром Карлос Жобим)
Galeão* Пакета (на којем нема ауто-саобраћаја)
Cobras*Flores*Fiscal* Вилгањон
Фундао (на којем је сједиште Универзитетског кампуса)
На сјеверној страни залива, захваљујући седиментним таложењима налазе се највеће површине под мангровом, које често угосте делфине и понеког кита.
Рељеф у заливу је идеалан за луке, а најбољи примјери су луке у Рију и Нитероју.
3 Околина - Екологија
Тренутно, залив је отерећен отпадним водама, како канализационим водама околних насељатако и индустријским отпадом. Иако постоји 55 ријека које се улијевају у залив, као и чињеница да се вода из залива мијеша са водом у отвореном мору, преко 14000 индустријских постојења на рубу залива успијева да га загади.
Површина са које се све воде сливају у залив је око 4.000 km² унутар које је налазе и градови и мјеста
Дуке де Кашијас, São João de Meriti, Белфорд Рошу, Нилополис, Сао Гонсало, Маже, Guapimirim, Итаборај, Тангуа, као и дијелови Рио де Жанеира, Нитероја, Нова Игуасуа, Cachoeiras de Macacu, Rio Bonito и Петрополиса. У овој се регији налази око 10 милиона становника што чини 80% укупног становништва државе Рио де Жанеиро, која је у задњих 20 година 20. вијека била најбрже растућа држава у Бразилу. Од почетка 1990-их овај је регион постао мјесто највећег пројетка опоравка околине, спонзорисаног од владе Јапана. Нажалост, овај пројекат је тренутно заустављен.
3.1 Узрочници загађивања
На великом дијелу руба залива се налазе разне грађевине као што су луке, мостови и путеви.
3.1.1 Уништавање мангрове
Од првобитних 260 km² залива, колико је било прекривено мангровом, данас је остало само 82 km². Уништавањем овог дрвета, онемогућава се живот других животиња чији је опстанак везан за ово дрво. Посљедица овога је смањење дубине залива.
3.1.2 Индустијски загађивачи
Око 14000 индустријских постројења је одговорно за огромне количине токсичних материја у водама залива. Највећи загађивач је за сигурно Петробрасова рафинерија нафте у Дуке де Кашијасу која је одговрна за излијевање разних нафтних деривата и тешких метала у залив. Процјењује се да дневно у залив излије загађења:
400 тона канализације становништва,
64 тоне смећа органске индустрије,
7 тона нафтних деривата,
300 килограма тешких метала
3.1.3 Еколошке несреће
Као да основни загађивачи нису довољни, такође се дешавају и акутне еколошке несреће, скоро у сваком од индустријских постројења. У јануару 2000. године, истицање 1,3 милиона литара нафте у залив је узроковало велику штету на мангровама и воденом животу уопште. Такође, у марту 2006. године, се догодио велики помор рибе у заливу, за који је оптужен међународни аеродром Карлос Жобим, на којем су, приликом прања авиона, отпадну воду испустили, грешком, у залив.


Mormoops megalophylla је врста сисара из реда слепих мишева и породице Mormoopidae.
1 Распрострањење
Врста има станиште у Белизеу, Венецуели, Гватемали, Еквадору, Колумбији, Мексику, Перуу, Салвадору, Сједињеним Америчким Државама, Тринидаду и Тобагу и Хондурасу.
2 Станиште
Врста Mormoops megalophylla има станиште на копну.
3 Начин живота
Врста Mormoops megalophylla живи у пећинским хабитатима. Исхрана врсте укључује инсекте.
4 Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као најмање угрожена јер има широко распрострањење.
4.1 Популациони тренд
Популација ове врсте се смањује, судећи по расположивим подацима.


Вилијам I Шамплит (Guillaume de Champlitte; око 1160 - 1209), био је учесник Четвртог крсташког рата и први кнез Ахаје. Владао је од 1205. године до своје смрти.
1 Биографија
Вилијам је био син Одоа I Шамплита, виконта Дижона, и Сибиле. Његова прва жена, Алиса, подстицала га је да дарује цистерцитски манастир у Убриву за душу свог млађег брата Ига (1196). Касније се оженио Елизабетом од Монт-Сен-Жена, али су се развели 1199. године. Вилијам и његов брат Одо II Шамплит су се придружили Четвртом крсташком рату септембра 1200. године у Ситоу. Вилијам је један од потписника мартовског уговора (1203) којим су крсташи и Млечани поделили још увек неосвојено Византијско царство. Папа Иноћентије III екскомуницирао је све учеснике опсаде Задра 1202. године. Крсташи 13. априла 1204. године освајају Цариград. Састала се скупштина од шест Млечана и шест крсташа који су изабрали цара новооснованог Латинског царства. Био је то Балдуин Фландријски. Вилијам се прикључио Бонифацију Монфератском који је, незадовољан додељеним поседима око Никеје, кренуо у освајање Солуна кога је одредио за престоницу новоосвојене Краљевине. Одатле је Бонифације предузимао продоре ка средњој и јужној Грчкој. Почетком 1205. године Вилијам и његов стари пријатељ Жофроа I Вилерден покрећу офанзиву ка југу. Готфрид је већ освојио делове Месеније. Бонифације је освојене територије на Пелопонезу доделио Готфриду и Вилијаму као феуд. Готфрид је учинио омаж Вилијаму заједно са сто својих витезова. Из Нафплиа су предузели поход ка северу, према Коринтском заливу. Вилијам је од свог брата наследио поседе у Француској (1208). Умро је следеће године на путу ка Апулији.


Брада је подручје лица које анатомски представља врх доње вилице. Код жена је мања и више заобљена, док је код мушкараца релативно већа и четвртастија. Међутим, код оба пола, спољашњи изглед много варира, од потпуно целовите и меснате, до расцепљене, са рупицом. Унутар ових фенотипа, изражен је и читав низ прелазних облика.
1 Етимологија
Реч брада има корен из прасловенског језика борда (брада, broda). Слични облици постоје и у литванском (barzda) и летонском (barba).


Музеј ратних остатака (Bảo tàng chứng tích chiến tranh) је ратни музеј који се налази у улици 28 Ван Ван Тан, округ 3, Хо Ши Мин (Сајгон), Вијетнам. Садржи експонате који се односе на Први индокинески рат и Вијетнамски рат.
1 Историја
Управљана је владом Хо Ши Мина, ранија верзија овог музеја отворена је 4. септембра 1975. године као Изложбена кућа за америчке и марионетске злочине (Nhà trưng bày tội ác Mỹ-ngụy). Налазио се у бившој згради Информативне агенције Сједињених Држава. Изложба није била прва те врсте за северновијетнамску страну, већ је следила традицију да се на таквим изложбама излажу ратни злочини, прво француских, а затим америчких, који су у земљи деловали већ 1954. године.
1990. године назив је промењен у Изложбена кућа за ратне злочине и агресију (Nhà trưng bày tội ác chiến tranh xâm lược), испуштајући и „САД“ и „Puppet“. 1995. године, након нормализације дипломатских односа са Сједињеним Државама и завршетка америчког ембарга годину дана раније, референце из „ратних злочина“ и „агресије“ такође су избачене из наслова музеја; постао је Музеј ратних остатака.
2 Изложбе
Музеј се састоји од низа тематских просторија у неколико зграда, са старом војном опремом смештеном у ограђено двориште. Војна опрема укључује хеликоптер УХ-1 „Хуеи“, ловац Ф-5А, бомбу БЛУ-82 „Daisy Cutter“, тенк М48 Патон, нападачки бомбардер А-1 Скајрејдер нападачки бомбардер А-37 Драгонфли. У углу дворишта налази се одређени број неексплодираних убојних средстава са уклоњеним пуњењем и/или осигурачима.
Једна зграда репродукује "кавезе са тигровима" у којима је влада Јужног Вијетнама држала политичке затворенике. Остали експонати обухватају графичку фотографију, са кратким текстом на енглеском језику, вјетнамском и јапанском, који обухватају ефекте "Агент Оранге" и других хемијских Дефолиант спрејева, употреби напалм и фосфор бомби, и ратних злочина као што су масакр Ми Лаи. Фотографски приказ укључује рад фоторепортера Вијетнамског рата Буњоа Ишикаве који је поклонио музеју 1998. Занимљивости укључују гиљотину коју су Французи и Јужни Вијетнамци користили за погубљење затвореника, последњи пут 1960. године, и три тегле сачуваних људских фетуса деформисаних излагањем диоксинима и једињењима сличним диоксину, садржане у окрутном "Агент Оранге".
3 Пријем
Музеј ратних остатака тренутно је један од најпопуларнијих музеја у Вијетнаму, а сваке године привуче приближно пола милиона посетилаца. Према проценама музеја, око две трећине њих су странци.
Америчка антропологиња Christina Schwenkel написала је да музеј покушава да историјске истине пренесе са „самопредстављањем“, приказујући слике и друге особине без контекстуализације као што то чине други музеји. Кустоси музеја описани су као упућени у чињеницу да знање о Вијетнамском рату и интересима Вијетнамаца обично није познато код других држава.
Анализа књига утисака (које туристи могу користити да остављају коментаре на излазу) открила је да су посетиоци музеја некада били углавном Европљани и Северноамериканци пре 2005. године, али да је његова публика постала много разноврснија након што је Вијетнам те године укинуо визу за земље АСЕАН-а. Књиге утисака такође бележе различите одговоре на музеј. Други су једноставно похвалили Вијетнам, док су неки Американци оштро критиковали музеј због његове „пропаганде“ и „величања [њихове] победе“. Проширена интересовања проширила су се и из других земаља, укључујући посете туриста из Бразила, Турске, Јужне Африке и других који су се проширили да би видели музеј.
4 Галерија


КК Пећ (KB Peja) је кошаркашки клуб из Пећи. У сезони 2016/17. такмичи се у Суперлиги Косова, Балканској лиги и у ФИБА Купу Европе.
1 Историја
Клуб је основан 1993. године. Првак Суперлиге Косова био је шест пута. Трофеј намењен победнику Купа Косова освојио је четири пута.
Од сезоне 2013/14. такмичи се у регионалној Балканској лиги. У сезони 2016/17. први пут је играо у ФИБА Купу Европе, али је елиминисан већ у првој групној фази.
2 Успеси
2.1 Национални
Првенство Косова:
Првак (6): 1993, 1994, 1995, 1996, 2004, 2013.
Куп Косова:
Победник (4): 1994, 1997, 2011, 2015.
3 Познатији играчи
Рикардо Марш
Фредерик Хаус


Пука је град на сјеверу Албаније.
Иван Јастребов је записао да се у његово вријеме овај град ни по чему не истиче. Смјештен је у одличној висоравни коју наводњавају токови са фандских планина. Тада је Пука имала мјудира, ту је увијек стајао мањи гарнизон за заштиту пута. Постојала је и џамија са 400 кућа које су и у самој Пуки и око ње. Било је и неколико ханова за караване. Ханови су у односу на остале, подношљиви. У стара времена Пука се звала Пикарја (Picaria). Римски пут који је водио из Ниша за Липљан (Vicianum), за Теранду (Трн, енедалеко од Суве Реке), за Габулеум (Швањ - Брсково), за Гревени (Грија - Грева у Малесији). Из Гревени је стизао у Пикарију, тј. мјеста која су се звала Пикаријама. Име се сачувало у имену Пуке, по њеном округу. На сат времена од Пуке је хан Керет, а улијево је село истог имена, а понекад се чује и Серет. Јастреб претпоставља да је то име од средине, средишта, средине Дукађина. Римска станица код Пуке се звала ad Picarias.


Краткоуха лисица (Atelocynus microtis) је врста сисара из породице паса (Canidae).
1 Распрострањење
Ареал врсте покрива средњи број држава. Врста је присутна у Бразилу, Еквадору, Колумбији, Перуу и Боливији.
2 Станиште
Станишта врсте су шуме, бамбусове шуме, мочварна подручја, саване и речни екосистеми. Врста је присутна на подручју реке Амазон у Јужној Америци.
3 Угроженост
Ова врста је на нижем степену опасности од изумирања, и сматра се скоро угроженим таксоном.


Видех-штошта пошта је америчка анимирана комична телевизијска серија Џона Трабика III која је премијерно приказана на Никелодиону 9. јула 2021.
1 Радња
Паркер Ј. Облак, некадашњи кишни облак, његов пријатељ Ангус, и љубимица морж Расел достављају пошту широм планине Видех-штошта.
2 Ликови
2.1 Главни
Паркер Ј. Облак (глас позајмила Беки Робинсон)
Ангус Рој Шаклтон (глас позајмио Џон Димаџио)
Лили (глас позајмила Кирен)
Градоначелник Пив (глас позајмио Колтон Дан)
Рајан (глас позајмио Џони Пембертон)
2.2 Гостујући
Стара Школа (глас позајмио Del the Funky Homosapien)
Хок Мен (глас позајмио Тони Хок)
3 Улоге
!Улога
!Оригинални глас
!Српски глас
Паркер Ј. Облак
Беки Робинсон
Виктор Мајер
Ангус
Џон Димаџио
Марко Марковић
Лили
Кирен
Маријана Живановић
Градоначелник Стив Љутић
Колтрон Дан
Милан Тубић
Рајан
Џони Пембертон
Бранислав Јевтић
Гђица Пем
Камали Минтер
Ања Орељ
Аријел
Михаела Диц
Ивана Тењовић
Блер
Ерик Бауза
Милан Тубић
Клер
Камали Минтер
Јована Цавнић
Дама дрвета
Барбара Гудсон
Ана Кораћ
Мили
Алекс Казарес
Јована Цавнић
Џили
Алекс Казарес
Милена Моравчевић
Тили
Михаела Диц
Ивона Рамбосек
Бет
Беки Робинсон
Милан Тубић
Мејпл
Камали Минтер
Марија Огњеновић
Стјуарт
Џон Трабик
Лако Николић
Бред
Дејв Х. Џонсон
Милан Тубић
Дивејн
Џон Трабик
Немања Живковић
Виолета
Алекс Казарес
Ивана Тењовић
Дик Пет-центи
Џони Пембертон
Милан Антонић


Бари Јуџин „Буч” Вилмор (Barry Eugene "Butch" Wilmore; Мурфризборо (Тенеси), 29. децембар 1962) амерички је астронаут и пилот у Америчкој ратној морнарици. До сада је у свемиру боравио у два наврата. Први пут био је пилот мисије спејс-шатла СТС-129 у новембру 2009. године, током које је у свемиру провео 11 дана. Други пут боравио је на Међународној свемирској станици као летачки инжењер Експедиција 41/42.
Пре него што га је НАСА изабрала за астронаута, Вилмор је служио као опитни пилот, и учествовао је у развоју авиона Макдонел Даглас T-45 Goshawk.
Тренутно живи у Хјустону са породицом.
1 Галерија


КК АЕЛ Лимасол (ΑΕΛ Λεμεσός) је кипарски кошаркашки клуб из Лимасола. Из спонзорских разлога назив клуба гласи Протеас АЕЛ (Πρωτέας ΑΕΛ). Тренутно се такмичи у Првој дивизији Кипра.
Клуб спонзорише Меридианбет.
1 Историја
КК АЕЛ Лимасол је основан 1966. године а свој први наступ у кипарској лиги су имали 1967. Постали су доминантни на Кипру током 1980-их година, када су освојили 6 титула првака и 5 купова. Током 1990-их клуб није имао толико успеха али 2000-их се клуб враћа на старе стазе и осваја још 5 титула првака и 3 купа.
2 Успеси
Прва дивизија Кипра**Победник (13) : 1974, 1978, 1980, 1982, 1983, 1985, 1987, 1988, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007.
Куп Кипра у кошарци**Победник (9) : 1978, 1980, 1981, 1982, 1983, 1985, 2004, 2008, 2009.
3 Познатији играчи
Милан Дозет
Никола Булатовић
Горан Јеретин
Горан Николић


Anoura cultrata је врста слепог миша из породице љиљака-вампира (Phyllostomidae).
1 Распрострањење
Ареал врсте покрива средњи број држава.
Врста је присутна у следећим државама: Венецуела, Еквадор, Колумбија, Перу, Боливија и Панама.
2 Станиште
Станиште врсте су влажне планинске шуме, а гнезди се у пећинама, тунелима и дупљама дрвећа.
3 Начин живота
Исхрана врсте Anoura cultrata укључује нектар и полен, а ређе инсекте и воће.
4 Угроженост
Ова врста је на нижем степену опасности од изумирања, и сматра се скоро угроженим таксоном.


Тртична кост (os coccygis) или репна кост је кост која се налази на задњем екстремитету кичме код неких примата и код човека.
Код човека, тртична кост се ствара спајањем четири задња пршљена (код неких и пет) који се називају тртични пршљенови.
1 Функција
Код човека тртична кост не даје фунцкцију као у праисторији (заштита, лов...) али даје статичку функцију. Кост се понаша као троножац током седења, што значи да ће заједно са седним костима стабилизирати доњи део тела човека.


355 је била проста година.
1 Догађаји
Лентијенци, германско племе, кажњени су од стране римског команданта Арбициона под Констанцијем II због неколико упада на Римско царство.
Франци опседају Колонију Агрипинензијум десет месеци.
Хуни Централне Азије започињу свој велики поход на запад напредовањем у Скитију (данашња Русија). Они савладавају и апсорбују Алане, номадски и ратоборни народ који је узгајао коње из степа североисточно од Црног мора.
Папа Либерије одбија да потпише осуду Атанасија, патријарха Александрије, коју је у Милану изрекао Констанције II. Либерије је прогнан у Берију (Грчка) и замењен Феликсом II, који постаје антипапа и епископ Рима.
Милански сабор (Медиолански сабор) био је црквени сабор који је у Медиолануму (Милану) сазвао римски цар Констанције II ради решавања спора између аријанаца и православних хришћана.
1.1 Јануар
1. јануар – Арбицион и Лолијан Маворције почињу свој мандат као римски конзули.
1.2 Август
11. август – Клаудије Силван, оптужен за издају, проглашава се римским царем. После 28 дана, Урсицин стиже из Рима и убија Силвана.
1.3 Новембар
6. новембар – У Медиолануму (Италија), цар Констанције II уздиже свог рођака Јулијана Отпадника на ранг цезара. Преузима команду над западним провинцијама и жени се Констанцијевом сестром, Хеленом.
2 Дани сећања


Барбан (Barbana d'Istria) је насељено место и седиште општине у Истарској жупанији, Хрватска. До територијалне реорганизације у Хрватској, налазио се у саставу старе општине Пула.
1 Географија
Барбан се налази у централном делу Истре, изнад долине реке Раше, 28 km североисточно од Пуле, на надморској висини од 229 m. Општина захвата територију од 92 km².
2 Становништво
На попису становништва 2011. године, општина Барбан је имала 2.721 становника, од чега у самом Барбану 221.
3 Попис 1991.
На попису становништва 1991. године, насељено место Барбан је имало 249 становника, следећег националног састава:


Новајлија: Федералци (The Rookie: Feds) америчка је телевизијска серија коју су створили Алекс Холи и Теренс Пол Винтер за ABC. Радња прати Симон Кларк (Ниси Неш Бетс), жену у четрдесетим годинама, који постаје најстарија новајлија ФБИ академије.
==
Специјална агенткиња Симон Кларк је најстарија новајлија на ФБИ академији. Добија задатак да помаже у канцеларији у Лос Анђелесу.
==
Ниси Неш Бетс
Симон Кларк
Френки Фелсон
Кати Кларк
Џејмс Лесуре
Картер Хоуп
Брит Робертсон
Лора Стенсен
Феликс Солис
Мет Гарза
Кевин Зегерс
Брендон Ејкерс


Children of Bodom је финска метал-група из градића Еспо. Жанр којем припадају није јасно одређен, али се њихова музика описује као мешавина мелодичног дет метала са елементима пауер метала и симфонијског метала. Име групе је инспирисано убиствима на језеру Бодом.
Стихови њихових песма су написани на енглеском језику и често се баве темама смрти, личним борбама, ратом и убиствима на језеру Бодом.
1 Историја групе
1.1 1993-1997
Групу су основали 1993. гитариста и певач Алекси Лајхо и бубњар Јаска Ратикајнен под првобитним називо Инертед (IneartheD). Њих двојица су се познавали још од детињства и обојица су се интересовала за хеви метал, а посебно за дет метал групе, као што су Стоун, Ентомбед и Обитуари. Басиста Самули Митинен је комплетирао почетну поставу групе. Инертед је током августа исте године снимио свој први демо „Implosion of Heaven“.
Миетинен је био главни писац текстова за две године у којима је био члан Инертеда, али се његова породица преселила у Сједињене Државе 1995, па није могао да остане у групи. Његови последњи доприноси Инертеду су били текстови за песме за њихов други демо „Ubiquitous Absence of Remission“. У овом снимку су први пут укључене клавијатуре. Да би постигли ово, и Алекси и Јаска су посебно свирали клавијатуре, а касније су миксовали снимак са осталим инструментима. Алекси, који је претходно само компоновао музику за песме, је преузео улогу писца песама за групу.
У то време, Јаска је свирао хорну у локалном оркестру и током проби је упознао Александра Куопалу, трубача и такође вештог гитаристу. Отуда, убрзо након што су снимали свој други демо, Александар је био позван да се прикључи Инертеду као ритам гитариста.
Басиста који је изабран да замени Самулија је био Хенка Сепала, кога су Алекси и Јаска познавали из школе. Поред свирања на бас гитари, Хенка је често био пратећи вокал у групи. Такође, група је ангажовала музичара који би свирао на клавијатурама, чије је име било Јани Пирисјоки. Обојица су постала чланови групе почетком 1996.
Са новом поставом, Инертед је кренуо да сними свој трећи демо „Shining“. Овај демо није импресирао издавачке куће ништа више од претходних и нико се није заинтересовао за групу. Упркос њиховим напорима, њихова музика је добила мало пажње и успевали су да свирају само на локалним дешавањима. Као последње решење, група је одлучила да сними самосталан албум који би сами финансирали.
Алекси је желео да се клавијатуре користе интезивније, али Пирисјоки није долазио на пробе, па је замењен Јаскиним пријатељем, пијанистом Јанеом Вирманом.
Јане је био компонента која је недостајала Инертеду. Његово присуство је омогућило да група присвоји стил који ће касније карактерисати Чилдрен оф Бодом. Са њим је група снимила свој први албум 1997. Дебитантски албум Something Wild је требало да изда мали белгијски издавач, али је други певач Сами Тенец (из Серпента) од Александра добио копију албума. Шеф Спајнфарма Рекордса понудио групи издање по целој држави. Друга понуда је била привлачнија за групу пошто белгијски издавач није нудио помоћ приликом продаје албума.
Од групе је затражено да промени име да би потписла уговор са Спајнфарм Рекордсом, пошто је уговор са белгијским издавачем већ био потписан под именом Инертед. Решење за тај проблем је нађен када су чланови групе потражили привалчна имена у локалном именику. Када су наишли на језеро Бодом, схватили су да је то име које привлачи пажњу и да је свако био заинтересован за причу која постоји око њега. Направљен је дугачак списак потенцијалних имена који су укључивали реч Бодом и изабрали су Чилдрен оф Бодом.
1.2 1997-1998
Са намером да промовишу свој надолазећи албум „Something Wild“, група је отворила један од концерата Диму Боргира крајем 1997. Успех је био толики да је представник издавача Нуклеар Бласт понудио уговор за европско издање. Албум је званично објављен новембра 1997, а за промотивне сврхе група је снимила спот за песму Deadnight Warrior“. Спот је режирао Мика Линдберг и имао је буџет од 1000 евра. У споту је коришћена једноствана сценографија, коју су у основи чинили отворене површине након мећаве. Група је свирала неколико сати ноћу, на температури чија је просечна вредност била -15°C.
Иако је Алекси био критички настројен према целој музици коју је написао, нагласио је да му се албум „Something Wild најмање свиђа од свих његових албума. Када је снимао овај албум, Алекси је покушавао да опонаша стил свог идола Ингвеа Малмстена, што је разлог зашто се Something Wild“ сматра једним од техничких најбољих албума које је снимио Чилдрен оф Бодом.
Прва европска турнеја Чидрен оф Бодом је почела фебруара 1998. Свирали су заједно са групапа попут Хипокраси, Ковенант и Агатодејмон, али без Јанеа, који се посветио завршетку својих студија. Њега је на тој турнеји замењивао пијаниста Ерна Сикавирта.
Неколико месеци касније, група је снимила две нове песме, „Towards Dead End“ и „Children of Bodom“. Потоња је била укључена у компилацију Спајнфарм Рекордса, која је након свог објављивања остала осам узастопних недеља на врху финских топ-листа. Крајем августа, група је први пут уживо свирала песму „Forevermore“ током концерта у Русији, Касније је име песме промењено у „Downfall“.
Њихова друга европска турнеја се одиграла у септембру исте године, али Јане опет није наступао са њима. Тадашња Алексијева девојка Кимберли Гос (из Синерџија, а претходно је свирала у Диму Боргиру, Ансијету и Териону) је овај пут преузела клавијатире. До краја те турнеје, Кимберли је позвала Алексија да се придружи Синерџију, који је у то време још био у својим раним фазама.
1.3 1998-2002
Њихов други албум „Hatebreeder“ је снимљен крајем 1998. и почетком 1999. Првобитни назив албума је био „Towards Dead End“, али још док су били у студију чланови групе су се одлучили за садашње име. Како би појачали ишчекивање за нови албум у Финској, група је издала сингл „Downfall“ две недеље пре албума. Њега је пратио нови музички спот, који је опет режирао Мика Линдберг. „Hatebreeder“ се на крају попео на врхове топ-листа у многим европским државама.
У јулу 1999. успеси сингла „Downfall“ и албума „Hatebreeder“ су омогућили Children of Bodom да закаже три концерта у Јапану, заједно са Синерџијем и Ин флејмсом. Албум „Tokyo Warhearts“ је снимљен током два од ова три концерта.
За свој следећи албума, група је одлучила да користи студио Абис Петера Тагтгрена у Шведској, уместо студија Астиа Ансија Кипа, у ком су снимили све претходне снимке, укључујући демо-снимке као Инертед. Група је написала осам нових песама за овај албум, и док су још били у студију одлучили су зе да укључе додатну песму, која је Алекси написао и компоновао на брзину; та песма је на крају добила име „Kissing the Shadows“. Група је дала албуму име „Follow the Reaper“, а снимања су се одвијала током августа и септембра 2000. Албум је издат почетком 2001. Спот за песму „Everytime I Die“ је режирао Тука Темонен.
1.4 2002-2005
Чланови Children of Bodom су фебруара 2002. почели да пишу песме за следећи албум „Hate Crew Deathroll“. Снимање је обављено у августу, а албум је објављен у Финској јануара 2003. Албум се нашао укупно три недеље налазио на врху финских топ-листа и на крају је постао први албум групе.
На финским Метал музичким наградама 3. јануара 2003, на гласању отвореном за све слушаоце метал музике, Чилдрен оф Бодом је изабран за финску групу године.
Прва светска турнеја Children of Bodom је почела 2003. и трајала је до краја 2004. Многи концерти на турнеји су били распродани и група је постигла успех у и Северној Америци, али је Александер одлучио да из приватних разлога напустио групу током турнеје. Алекси је позвао гитаристу Грифина Каја Нергарда да замени Александера, али он није прихватио понуду. Зато је Алексијев колега из Синерџија Рупе Латвала преузео улогу гитаристе као повремени члан групе док се не нађе трајније решење. Ова постава је први пут представљена у Москви 16. августа.
Након успешно окончане светско турнеје са Латвалом - који је прихватио да буде стални члан групе - Чилдрен оф Бодом је снимио и објавио албум Trashed, Lost & Strungout и сингл „In Your Face“, који је укључивао песме са следећег албума, као и обраду песме Бритни Спирс „Oops!... I Did It Again“. Крајем 2005. је објављен албум Are You Dead Yet?, а стил песама је био другачији од песама са претходних албума. Простији и тежи гитарски рифови су уграђени у звук Children of Bodom, као и елементи индустријске музике. Реакције обожавалаца на овај албум су биле различите, али је албум остао највећи комерцијални успеј групе. У Финској је постигао златни тираж и стигао на прво место финских листа. Следеће што је група објавила је била DVD сингл за песму „In Your Face“, који је укључиовао спот, снимке из гардеробе и извођење уживо песме Sixpounder на фестивалу Вакен Опен Ер 2004.
1.5 2005-данас
Група је објавила концертни DVD албум „Chaos Ridden Years - Stockholm Knockout Live“ 5. децембра 2006. На идску се налазе снимци са концерта одржаног 3. фебруара 2006. у Стокхолму, са око 90 минута материјала снимљеног уживо. DVD садржи и интервјуе са члановима групе о историји групе, и снимке групе на турнеји. Такође садржи и сваки званични спот који је Children of Bodom икада издао, осим промотивног спота „Needled 24/7“.
Јуна 2006. група је кренула на своју највећу турнеју, уз Слејер, Лемб ов Гад, Мастодон, Ин флејмс и Тин ејес блид. Групе су биле на турнеји по Сједињеним Државама током јуна и јула и по Европи током октобра и новембра.
Лајхо је 31. јануара 2007. пао док се куглао и јако ударио о зид, сломивши лево раме. Повреда га је спречила да свира на гитари 6 недеља. Због ове несреће, Children of Bodom је био приморан да откаже прве турнеје у 2007, као и фестивале на којима су били главни гости.
Од октобра до децембра 2007. група је снимила 7. студијски албум „Blooddrunk“, а 15. април 2008. је одабран као датум објављивања.
2 Дискографија
Студијски албуми
Something Wild (1997)
Hatebreeder (1999)
Follow the Reaper (2000)
Hate Crew Deathroll (2003)
Are You Dead Yet? (2005)
Blooddrunk (2008)
Relentless Reckless Forever (2011)
Halo of Blood (2013)
I Worship Chaos (2015)
Hexed (2019)


Мирослав Тодоровић (Трешњевица код Ариља, 29. децембра 1946) српски је песник, критичар и прозни писац.
1 Биографија
Основну школу завршио је у Трешњевици, а средњу техничку у Чачку. Радио је претежно у грађевинским фирмама на градилиштима у земљи и иностранству.
У бројним листовима и часописима објавио је мноштво књижевних критика, прозних текстова, интервјуа, уводника, поговора и записа.
Превођен је на више језика и заступљен је у домаћим и страним антологијама, часописима и интернет издањима.
О Тодоровићу су позитивно писали, као уредници, критичари, антологичари: Мирослав Лукић, Срба Игњатовић, Миодраг Мркић и др. Тодоровић је уврштен у коначно издање српске поезије 20. века Несебичан музеј (Мирослав Лукић).
Живи у Нишу и Трешњевици (повремено и привремено).
Члан је Редакција часописа: Унус Мундус, Исток, Бдење.
Члан је Удружења књижевника Србије, Друштва књижевника и књижевних преводилаца Ниша, УСКОР-а, и Српске духовне академије, Словенске академије књижевности и уметности.
2 Награде
Награда Дрво живота,
Награда Мирко Петковић
Награда Милан Ракић,
Награда Раваничанин
Награда Раде Томић
Награда Војислав Илић Млађи
Награда Бранко Манас
Велика повеља српске духовне академије
Хаџи Драган
Песничка хрисовуља
Шумадијске метафоре, Златна струна
Арка (Међународна књижевна награда)
Паунова награда
Интернационална награда Наџи Наман, 2022. (Либан)
3 Дела
3.1 Књиге поезије
Спис ведрине (Градина, Ниш, 1978),
Испис таме (Просвета, Ниш, 1990),
Летеће бараке, теренци и њи`ове душе (Просвета, Ниш, 1990),
Судњи час (Крајински књижевни круг, Нота, Књажевац, 1990),
Теренска свеска (БИГЗ, 1993),
Испис таме 2 (Апостроф, Београд, 1994),
Сванућа (Деметра, Књажевац, 1994),
Црно у боји (Српска књижевна задруга, Београд, 1994),
Потоња верзија (Просвета, Ниш, 1997),
Свети мученици (Просвета, Београд, 1998),
Тамно и дубоко (Апостроф, Београд, 2002),
Земаљско и небеско (МБ графика, Ниш, 2004),
После свега (Свен, Ниш, 2005),
Спрам расутих звезда (НКЦ, Unus mundus 19-20-21-22 / 2006), и, (СВЕН, Ниш, 2007).
Песме путовања (Књижевниклуб „БранкоМиљковић“, Књажевац, 2009),
Ветар понад гора (Unus mundus, 2010; pdf, дигитално издање, Заветине, Београд 2011; Свен, Ниш, 2011),
Станиште поезије / The Habitat of Poetry, двојезично, на српском и енглеском (Смедеревска песничка јесен, Смедерево, 2011. pdf, Заветине, 2011),
Божја визура (Заветине, pdf 2012),
Светиња (СКЦ Ниш, 2013);
Шум и лахор (Unus mundus, 45/2013; Ауторско издање, 2013),
Хладно сјаје звезде и судбине (Unusmundus, 49-50, 2015),
Божја визура (Шумадијске метафоре, Младеновац, 2015),
Грчка свеска (Прометеј, НовиСад, 2015),
Лепет крила (Уметничка академија Исток, Књажеваца, 2018),
по-нАД рукОписа (Ревнитељ, Ниш, 2019)
Темно и длабоко (Арка и Матица македонска Скопље, 2019)
Грчка свеска, 2 / ΕΛΛΑΔΑ ΤΕΤΡΑΔΙΟ Β΄, двојезично: српски и грчки језик,(Галаксијанис, 2020),
Тамно и дубоко (Арка, 2020),
Дах и Прах, (Галаксијанис, Ниш, 2022)
3.2 Књиге критика и прозе
У сенци Дамокловог мача (Учитељски факултет Врање, 2009).
Ширење светлости (Unus mundus, 44/2013).
Листови на ветру, књига дневничких записа (Unus mundus, 49-50, 2015).
Добрило Ненадић, неопозиво, књига разговора (Unus mundus, 47 /2014; Народна Библиотека Ариље, 2020.
Малина и други јади, књига (п)огледа (Свен, Ниш, 2016).
пОгледи из Трешњевице, НКЦ, 2020.
Сандук пун таме, Народна библиотека "Стеван Сремац" Ниш, 2023.
4 Критика
О Тодоровићевој поезији есејиста Миодраг Мркић је објавио књиге огледа:
Љупка језа пролазности пред вратима визије, 2006; У мрежи Потоње верзије, 2008; Три огледа о поезији Мирослава''''Тодоровића, 2009; Огледи о поезији Мирослава Тодоровића, 2011.
Душан Стојковић је приредио књиге:
И тамно и дубоко (Књижевна критика о поезији Мирослава Тодоровића), Нишки култ. центар 2010.
Рукопис живота (Егзистенцијална и есенцијална поезија Мирослава Тодоровића) Народна библиотека „Стеван Сремац“, Ниш, 2016.
Одабране књиге критика:
1. Мирољуб Стојановић: Одзиви, Наша реч, Лесковац, 1990.
2. Иванка Косанић: Пред магијом књиге, СКЦ Ниш, 2002.
3. Мирослав Лукић: Духови, 1, есеји, Дела 7-8-9; 2002. Метафизика у белом оделу, Коначно издање пдф 2006.
4. Жарко Ђуровић: Грлом у сновиђе, ЦАНУ, Подгорица, 2007.
5. Радомир Мићуновић, у: Унус мундус, 2007.
6. Жарко Ђуровић: Вриједности и мјере, 2010..
7. Душан Стојковић: И тамно и дубоко
(Књижевна критика о поезији Мирослава Тодоровића), Нишки култ. цент. 2010.
Дигитално издање, Заветине, Београд, 2010.
8. Милутин Пашић: Добар песник не умире, 2010.
9. Срба Игњатовић: Лирски осмоглас, 2012.
10. Иванка Косанић: Трагом књижевног лука, 2011.
11. Радомир Мићуновић: Унус мундус, 2011.
12. Душан Стојковић: Унус мундус, 2012.
13. Ранко Павловић: Унус мундус, 2012.
14. Миодраг Мркић: Кратки огледи, 2013.
15. Миленко Д. Јовановић: Критички есеји, 2014.
16. Мићо Цвијетић: Мала приношења, 2016.
17. Милица Миленковић: Критичка тумачења, 2016.
18. Иванка Косанић: Додир душе писца и читаоца , 2019.
19. Маја Белегишанин, Светло препознавање, 2020.
20. Мићо Цвијетић: Племенити калемци, 2020.
21. Милијан Деспотовић: Искуственик тумачења, 2021.
22. Миодраг Мркић: Краћи огледи, 7. 2021.
23. Милијан Деспотовић: Домашаји читалачких чула, 2021. 24. Стојан Богдановић: Грозница, 2021.
25. Милуника Митровић: Дарови сусретања, 2022.
26. Деспотовић, Милијан, Језички израз душе, 2022.
Заступљен је у неколико енциклопедијских књига:
Милутин Пашић: Преглед књижевности ужичког краја, (Кадињача, Ужице, 1996),
Бободе Митровић: Трешњевица кроз векове (Арт плус, 2003, Чачак)
Милисав Савић: Ко је ко, писци из Југославије, Ошишани јеж, 1994.
Енциклопедија Ниша, култура, Центар за научна истраживања САНУ и Универзитета у Нишу, Ниш, (2011). стр. 457.
Драган Шапоњић: Године успона и пада и још понешто (Монографија Ариља), 2021.


Ферид Мемедов (Fərid Məmmədov; Баку, 30. август 1991), азербејџански је певач. Представљао је Азербејџан на Песми Евровизије 2013. са песмом Hold Me, заузевши 2. место.
1 Биографија
Фаридов отац, Асиф Мамадов, професионални џудиста и аматерски рок музичар, а мајка Маја, бивша совјетска гимнастичарка, освајачица сребрне медаље. Фарид тренутно студира на Азербејџанском Универзитету културе и уметности.
У детињству је певао у ансамблу, где се издвојио као солиста. Од 8. године се интересује за соул и џез, а као свог узора, наводи Стивија Вондера.
Поред музике, Мамадов такође тренира рвање грчко-римским стилом и капуеро.
Године 2013, представљао је Азербејџан на Песми Евровизије у Малмеу, поставши тако први мушки представник ове земље. Песму са којом се представио, Hold Me у финалу је заузела друго место, са освојена 234. поена (уједно и највећи број поена које је Азербејџан освојио на овом такмичењу). Песму је написао познати грчки композитор и текстописац Димитрис Контопулос, а за сценски наступ је био задужен Фокас Евангелинос, који је такође заслужан и за перформансе Сакиса Руваса и Ани Лорак на претходним Евровизијама.
2 Дискографија
Gəl yanıma (2012)
İnan (2013)
Hold Me (2013)
К Тебе (2013)
Hər An Yanimda (2014)
Я Буду Помнить (2014)


Бартоломео Франческо Растрели (Варфоломей Варфоломеевич (Бартоломео) Растре́лли, Bartolomeo Francesco Rastrelli; 1697 — 1771) био је руски гроф и архитекта италијанског порекла. Најважнији је представник стила такозваног „јелисаветинског барока”. Његова познија дела: Зимски дворац у Санкт Петербургу и Јекатерински дворац у Пушкину, чувена су по екстравагантном луксузу и богатству декорације.
У Русију се преселио 1716. Најзначајније пројекте је остварио у периоду 1744—1760, радећи за царицу Јелисавету Петровну.


Лоратадин је лек из групе антихистаминика који се користи у ублажавању симптома сезонске поленске алергије. Производи га више компанија и на тржиште пласира под именима: Claritine®, Claritin-D®, Clarityn®, Clarityne®, Fristamin®, Pressing®, Lomilan®'Flonidan®, Symphoral®, Roletra®, Rinolan®, Tidilor®, као и под генеричким називима.
Осим у основном облику, доступан је и његов активни метаболит - деслоратадин - као и препатати који комбинују лоратадин са деконгестивом псеудоефедрином.
1 Доступни облици и примена
Лоратадин је доступан у таблетама и као суспензија за оралну примену. У комбинацији са псеудоефедрином најчешће се јавља у виду таблета са продуженим ослобађањем компоненте (Clarinase®, Claritine-D®'). Већина препарата лоратадина може се издавати без лекарског рецепта, али је пре примене неопходно консултовати лекара. Дневна доза углавном не прелази 10 mg, са посебним акцентом на редовну примену ради постизања жељених ефеката.
2 Механизам дејства
Лоратадин је снажан трициклични антихистаминик који испољава селективно антагонистичко дејство на периферне H1-рецепторе. Овим инхибира дејство хистамина које тело ослобађа у склопу алергијске реакције притом ублажавајући или потпуно елиминишући симптоме алергијског ринитиса. Како не доспева у великој мери у централни нервни систем, примена лоратидина најчешће не изазива поспаност.
По уносу, лоратадин се брзо апсорбује из гастро-интестиналног тракта након чега се везује за протеине плазме. Његов метаболит, деслоратадин, такође је активан али се слабије везује за протеине плазме. Осим овог примарног, лоратадин има више метаболита, од којих поједини имају полувреме елиминације и од 28 сати у поређењу са његових 8 сати. Ипак, уносом само једне таблете дневно, обезбеђује се жељени дуготрајан учинак веома брзог дејства. Лоратадинови метаболити излучују се подједнако путем урина и фецеса.
3 Нежељени ефекти
Лоратадин се веома добро подноси и нежељени ефекти су ретки. Уколико се јаве, могу бити у виду сувоће уста, пролазног умора или поспаности, главобоље или блажих стомачних тегоба.
Препарати који садрже псеудоефедрин код неких пацијената могу да изазову несаницу као и раздражљивост, поготову код млађе деце.


Битка у заливу Кула (Battle of Kula Gulf), вођена 6. јула 1943. између америчких и јапанских снага, била је америчка поморска победа током битке за Соломонова острва на пацифичком фронту Другог светског рата.
1 Позадина
По паду Гвадалканала почетком 1943, Јапанци су ојачали одбрану централних Соломонових острва да би се супротставили савезничкој противофанзиви. На Нову Џорџију, Коломбангару и друга острва пребацивали су стога трупе и материјал, ноћу, разарачима. Тако је јапански састав од две транспортне групе (3 односно 4 разарача) и групе за подршку (3 разарача) испловио 5. јула увече из Буина на Бугенвилу за упориште Вила на Коломбангари. Дан раније амерички здружени одред (3 лаке крстарице и 4 разарача) којим је командовао адмирал Валден Ејнзверт (Walden Ainsworth) подржавао је властите трупе искрцане на Новој Џорџији 2. јула, а затим кренуо у базу Тулаги. Обавештен 5. јула после подне о покретима противника, Ејнзверт је окренуо на запад ка заливу Кула у Соломоновом мору (између острва Нове Џорџије и Коломбангаре), куда је пролазила јапанска рута за упоришта на Коломбангари. До поноћи истог дана његови родови су избили у висину северозападног рта Нове Џорџије и пошто радари нису открили нису открили противника, продужили су у противавионском строју у западном правцу. У то време Теруо Акијама (Teruo Akiyama) се приближавао заливу Кула с југа. у 0 часова и 26 минута упутио је 6. јула прву транспортну групу дуж југоисточне обале Коломбангаре ка Вили, а са 7 преосталих разарача продужио у источном правцу. Пошто је у 1 час и 43 минута и другу транспортну групу под командом капетана бојног брода Катсумори Јамашире (Katsumori Yamashiro) упутио ка сидришту Виле, продужио је у строју колоне са 3 разарача (група за подршку) на север.
2 Битка
У то време амерички састав се престројавао у колону са по 2 разарача на челу и зачељу, пошто су у 1 час и 40 минута радари открили противника на одстојању од 22.500 м. Амерички бродови отворили су у 1 час и 57 минута артиљеријску ватру са одстојања од 6.200 м. Првим плотуном потопљен је јапански челни разарач Низуки (Niizuki). Преостала два јапанска разарача одговорили су на артиљеријску ватру торпедним нападом, а потом су се, лакше оштећени, под заштитом димне завесе повукли према северозападу да поново ступе у акцију пошто напуне торпедне цеви. Погођена са 3 торпеда због закаснелог окрета, америчка крстарица Хелена је потопљена.
Док су јапански разарачи из групе за подршку привремено напуштали бојиште, Јамаширова транспортна група од 4 разарача улазила је у битку према претходно добијеном наређењу. Американци су је открили на одстојању од око 11.500 м. Остваривши погодним маневром крижање Т, чиме су 3 од 4 јапанска разарача онемогућена да одговоре на ватру, прринудили су првим плотунима противника на повлачење према Вили, при чему су два разарача лакше оштећена. При покушају да уплови у пристаниште један разарач се насукао, па су га сутрадан уништили амерички авиони.
Пошто је отерао Јамаширову групу, Ејнзверт је поново кренуо на запад. Не наишавши на противника, окренуо је после 3 часа у противкурс за Тулаги, оставивши два разарача ради спасавања преживелих са потопљене крстарице. Пошто нису открили противника, јапански разарачи подршке повукли су се према Буину, у ком правцу су кренули и остали јапански разарачи пошто су искрцали трупе и материјал у Вили. При том је дошло до краћег сукоба два јапанска са два америчка разарача, који су спречили Јапанце у спасавању преживелих са Низукија.


Шингу (Rio Xingu) је једна од највећих десних притока Амазона. Дужина јој је 1980 km. Улива се у Амазон у завршном делу његовог тока.
Река Шингу настаје у севрном делу висоравни Мату Гросу спајањем река Ронуро и Кулуене, где се ова друга често сматра делом реке Шингу. Подручје на коме извире ова река је у дивљини, пуно мочвара и језера. Одавде река тече на север кроз тропску савану бразилских држава Мату Гросу и Пара, до ушћа у доњи Амазон код града Порто де Моз. Близу ушћа река се претвара у велико језеро.
За ток реке Шингу карактеристични су брзаци и водопади. Количина воде у реци значајно варира у току године, од просечно 20.956 m³/s у марту, до 1.285 m³/s у септембру. Шингу је река чији водостај највише ваира од свих притока Амазона.
Уз реку постоји Национални парк Шингу површине 26.420 km², намењен заштити природе и домородачких племена.
Бразилска влада планира изградњу бране Бело Монте на реци Шингу. Ово би била трећа највећа брана за производњу хидроелектричне енергије на свету. Изградња бране би принудила 20.000 људи на селидбу, услед чега су они организовали протесте.


Шприц боца је пластична лабораторијска посуда са цевчицом налик прскалици на затварачу. У шприц боци се углавном држи дестилована вода, евентуално ацетон или етил-алкохол, и користи се примарно за испирање осталог лабораторијског посуђа, али може послужити и за поједине огледе где је потребно додати дестиловану воду. Шприц боца није погодна за загревање, као ни за чување врелих течности.
Већина шприц боца је направљена од полиетилена, релативно меке еластичне пластике направљене на бази нафте. Боја шприц боца може да варира од провидне до загасито беле, а запремина се креће од 100 mL, преко 250 mL, 500 mL до 1.000 mL. Затварач је најчешће направљен од полиетилена велике густине (HDPE 2).
Шприц боце се у лабораторији чувају на полицама изнад радне површине, најчешће непосредно близу сливника, како би биле стално на дохват руке.
За прецизно додавање дестиловане воде или другог растварача који се налази у шприц боци у капима, постоје пластични наставци који се стављају на врх цевчице и олакшавају коришћење јер смањују пречник капи која излази из боце. Наставци се не користе у току испирања лабораторијског посуђа, већ само кад је у току експеримента или одређеног мерења потребно прецизно додати одређену запремину течности.
Постоје и шприц боце од стакла, међутим, оне су другачије конструкције и далеко мање заступљеније у класичним лабораторијама. Користе се тек у појединим ситуацијама, а принцип коришћења је такав да дувањем кроз једну цевчицу, уноси се ваздух у боцу и под притиском вода излази кроз другу цевчицу.
Водећи произвођачи шприц боца у Србији су Дунавпласт, а у свету Vitlab.
1 Галерија