Берилијум (Be, beryllium) хемијски је елемент, метал IIA групе. Пронашао га је 1798. Луј Никола Воклен, али у елементарном стању добио га је Фридрих Велер тек 1827. године. То је релативно редак елемент, који се у природи најчешће проналази у облику берила тј. берилијумалуминијумсиликата, 3BeO•Al2O3•6SiO2, а у елементарном стању обично се добија електролизом растопа својих соли (BeCl2): BeCl2 → Ве(s)+Cl2(g). То је сребрнастобео, тврд метал, који је знатно лакши и еластичнији од алуминијума са којим ипак испољава низ заједничких хемијских особина. Тако берилијум показује амфотерни карактер, јер се раствара како у јаким киселинама, тако и у јаким базама стварајући одговарајуће соли, по чему се разликује од осталих земноалкалних метала, који ову особину не показују. Са водом елементарни берилијум уопште не реагује, међутим већина његових соли лако се раствара у води већ на собној температури, дајући јој сладак, помало опор укус. Иначе, берилијум се лако оксидује, али је стабилан на ваздуху јер га од даље оксидације и корозије штити танак слој берилијумоксида, BeO: 2Be+O2 → 2BeO.
Оксиди берилијума су врло тешко топљиве, беле, прашкасте материје које се растварају и у киселинама и у базама. Берилијумоксид улази понекад у састав зубарског цемента и употребљава се као катализатор при синтезама појединих органских материја (углавном естара). Берилијумоксид реагује и са водом, при чему гради берилијумхидроксид, Ве(ОН)2, уз приметно издвајање топлоте: BeO+H2O → Ве(OH)2+Q. Међутим, сам бели аморфни хидроксид берилијума веома слабо се раствара у води, а веома добро у засићеном раствору NaHCO3, за разлику од Al(ОН)3, што се користи за издвајање Ве од Al приликом прераде берилијумалуминијумсиликата.
Берилијум је, као припадник IIA групе, веома реактиван и гради велики број једињења која проналазе различите примене. Тако нпр. берилијум веома лако реагује са халогеним елементима: Ве+Х2 → ВеХ2, уз грађење халогенида који су безбојни и веома лако растворљиви у води, а најчешће се издвајају из раствора у облику кристалохидрата: ВеХ2•4Н2O. Берилијум такође може да гради и нитрате: 2Be+2HNO3 → 2Be(NO)3+H2, који се лако растварају не само у води него и у алкохолу. Са водом ови нитрати кристалишу обично у облику: Ве(NO3)2•ЗН2O, а при загревању се лако анхидрују и затим прелазе у одговарајуће оксиде. Иначе берилијум гради и сулфате у облику кристалохидрата: BeCO4•4Н2O, затим карбонате, BeCO3, и читав низ других једињења.
Употреба берилијума у савременој техници је разноврсна. Метални берилијум се додаје разним легурама, којима придаје важне физичке и механичке особине: побољшава се тврдоћа, еластичност, јачина и отпорност на корозију. Такве су његове легуре са бакром, алуминијумом, никлом, гвожђем итд. Значајна је особина берилијума да лако пропушта рендгенске зраке и зато се употребљава у облику танких плочица као материјал за „прозоре“ на рендгенским цевима кроз које излазе рендгенски зраци. Берилијум се употребљава и у нуклеарној технологији. Тако нпр. служи у атомским реакторима као моделатор за успоравање неутрона који се ослобађају у реакцијама фисије. Берилијумове соли су компоненте светлећих смеша - луминофора са високим светлотехничким особинама. Прозрачни примерци берилијума, обојени разним примесама, употребљавају се и као драго камење: смарагд (зелен), аквамарин (плав) итд. и врло су ретки и скупи.
Комерцијална употреба берилијума захтева кориштење одговарајуће опреме за заштиту од прашине као и индустријске контроле у производњи због велике отровности прашине која садржи берилијум. Таква прашина која се удише може изазвати хроничне алергијске болести опасне по живот код неких особа, назване берилиоза.
1 Историја
На основу претпоставки француског свештеника и минералога Р. Ж. Аија, хемичар Луј Никола Вокленје 1789. изоловао берилијум у облику његовог оксида из драгог камења берил а и смарагд а. Недуго након тога немачки научник Мартин Хајнрих Клапрот је добио исто једињење, којем је дао име beryllium (по минералу берилу). Хемијски симбол Be увео је Ј.Ј. Берцелијус 1814. године.
Тек је 1828. научницима Фридриху Велеру је Антоан Бисију успело да добију елементарни берилијум редукцијом берилијум-хлорида са калијумом. Чисти елементарни берилијум је добијен 1899. године путем електролизе натријум тетрафлуорид берилата (Na2[BeF4]), што је учинио Пол Лабо. Због слатког укуса берилијумових соли све до 1957. године у Француској за берилијум се користио назив glucinium (грч. γλυκύς = слатко) који је предложио Луј Никола Воклен.
У антици и средњем веку прозирни комади берилијума су служили као чаробно стакло, које је као данашња лупа, повећавало текст и слике при читању. Од назива минерала берила изводи се и латинска реч berillus од чега је настала данашња немачка реч Brille (наочаре), а која је првобитно означавала стакло од берилијума. Берилијум заједно са полонијумом (као изворима алфа зрака) се користио као извор неутрона у атомској бомби Мали дечак, баченој на Хирошиму 1945. године.
2 Особине
2.1 Физичке
Елементарни берилијум је челично сиви и тврди метал, на собној температури је крхак и има густо сложену хексагоналну кристалну структуру. Има изузетно велику чврстоћу (Јангов модул 287 GPa) и релативно високу тачку топљења. Модул еластичности берилијума је отприлике 50% виши него код челика. Комбинација овог модула и релативно ниске густине резултирала је необично високом брзином звука у берилијуму. При стандардним условима она износи око 12,9 km/s. Друге значајне особине укључују високу специфичну топлоту (1825 J·kg−1·K−1) и топлотну проводљивост (око 200 W·m−1·K−1), које дају берилијуму најбоље карактеристике расипања (одвођења) топлоте по јединици тежине. У комбинацији са релативно ниским коефицијентом линеарног топлотног ширења (експанзије) (11,4×10−6 K−1), ове карактеристике резултирају јединственом стабилношћу овог метала у условима термалног пуњења.
2.2 Хемијске
Хемијско понашање берилијума је резултат углавном његовог малог атомског и јонског радијуса. Због тога, он има веома велики јонизацијски потенцијал и јаку поларизацију када се спаја са другим атомима, због чега је у свим својим спојевима ковалентан. У хемијском аспекту, он је више сличан алуминијуму него својим ближим суседима у периодном систему, јер има сличнији однос набоја и радијуса. Берилијум око себе формира заштитни слој оксида који онемогућава даљње реакције са ваздухом, осим ако се загреје изнад 1000 °C. Уколико се запали, берилијум гори светлим пламеном дајући мешавину берилијум оксида и берилијум нитрида. Врло лако се отапа у неоксидативним киселинама, као што је хлороводонична киселина и разблажена H2SO4, али не и у азотној киселини или води, јер гради оксиде. Овакво понашање је слично као и код металног алуминијума. Берилијум се такође раствара у алкалним растворима.
Атом берилијума има електронску конфигурацију [He] 2s2. Два валентна електрона дају берилијуму оксидацијско стање +2 и стога има могућност прављења две ковалентне везе; међутим, једини доказ ниже валенције берилијума је у топивости метала у берилијум-дихлориду (BeCl2). Према правилу октета, атом тежи да постигне валенцију 8 односно конфигурацију племенитог гаса. Берилијум тежи да достигне координацијски број 4, јер његове две ковалентне везе попуњавају половину овог октета. Координација 4 омогућава једињењима берилијума, као што су флуориди или хлориди, да граде полимере. Ове особине су примењене у аналитичким техникама користећи ЕДТА као лиганд. ЕДТА првенствено гради октахедралне комплексе – стога апсорбује друге катјоне попут Al3+ који би могли сметати - на пример, у екстракцији растварачима комплекса формираног између Be2+ и ацетилацетона. Берилиј(II) врло лако даје комплексе са јаким донирајућим лигандима попут фосфин оксида и арсин оксида. Проведене су исцрпне студије о овим комплексима које су показале стабилност везе O-Be.
Раствори берилијумевих соли попут берилијум-сулфата и берилијум-нитрата су кисели због хидролизе јона [Be(H2O)4]2+.
[Be(H2O)4]2+ + H2O [Be(H2O)3(OH)]+ + H3O+
Други производи хидролизе укључују тримерни јон [Be3(OH)3(H2O)6]3+. Берилијум хидроксид Be(OH)2 није растворљив чак ни у киселим растворима са pH нижом од 6, односно на биолошкој pH вредности. Он је амфотеран и раствара се у јаким базичним растворима.
Берилијум гради бинарна једињења са многим неметалима. Анхидридни халиди су познати за флуор, хлор, бром и јод. BeF2 има структуру сличну силицијум-диоксиду са тетрахедром у којем BeF4 деле врхове. BeCl2 и BeBr2 имају ланчану структуру са тетрахедром у којем деле ивице. Сви берилијумови халиди имају линеарну мономерску структуру у гасовитом стању.
2.3 Изотопи
Стабилни и нестабилни изотопи берилијума су настали у звездама, међутим они немају дуго време постојања. Вјерује се да је највећи део берилијума у свемиру првобитно настао у међузвезданом медију када су космички зраци индуковали фисију тежих елемената који су се тада налазили у међузвезданој прашини и гасу. Примордијални берилијум садржи само један стабилни изотоп, 9Be, стога је берилијум моноизотопни елемент.
Космогенски радиоактивни 10Be настаје у Земљиној атмосфери деловањем космичких зрака на кисеоник и његовим распадањем. Изотоп 10Be се акумулира на површини тла, где има релативно дуго време полураспада од 1,36 милиона година, након чега се полако распада на бор B10. Стога 10Be и његове кћерке изотопи се користе за испитивање природне ерозије тла, формирање тла и развој латеритних земљишта, као и климатска мерења варијације Сунчеве активности и старости ледених кора.
Производња изотопа 10Be је обрнуто пропорционална интензитету Сунчеве активности, јер повећање соларног ветра током периода високе Сунчеве активности смањује флукс галактичких космичких зрака који долазе до Земље. Нуклеарне експлозије такође производе 10Be путем реакције брзих неутрона са изотопом 13C у угљен-диоксиду из ваздуха. Ово је један од показатеља ранијих активности на местима где је у прошлости тестирано нуклеарно оружје. Изотоп 7Be са временом полураспада око 53 дана је такође космогеног порекла и има атмосферску распрострањеност зависну од Сунчевих пега, слично као и 10Be.
3 Распрострањеност
У саставу Сунца концентрација берилијума износи око 0,1 ppb (1 • 10-8%) У Земљиној кори, берилијум има концентрацију од 2 до 6 ppm (0,0002%-0,0006%). Највише је концентрисан у тлу, 6 ppm, а пронађен је и у количинама од 0,2 ppt (делова трилиона) у морској води. У траговима је пронађено присуство 9Be у Земљиној атмосфери. По другим изворима, количина берилијума у морској води је готово занемарива, чинећи само 0,0006 ppb (делова милијарде) по масеном уделу. Међутим, у текућим водама, берилијум је распрострањен далеко више, те чини око 0,1 ppb по масеном уделу.
Берилијум је пронађен у саставу преко 100 минерала, али већина њих су врло ретки минерали. Најчешћи и најраспрострањенији минерали који садрже берилијум укључују: бертрандит (Be4Si2O7(OH)2), берил (Al2Be3Si6O18), хризоберил (Al2BeO4) и фенакит (Be2SiO4). Врло скупоцјене форме берила су у облику драгих камења попут аквамарина, црвеног берила и смарагда. Зелена боја у формама берила као драгог камења јавља се због одређених количина примеса хрома (око 2% садржаја смарагда).
Две главне руде берилијума, берил и бертрандит су пронађени у Аргентини, Бразилу, Индији, Мадагаскару, Русији и у САД. Укупне светске резерве руде берилијума се процењују на преко 400.000 тона.
4 Употреба
Процењује се да се највећи део произведеног берилијума утроши у војне сврхе, тако да детаљне информације нису лако доступне.
4.1 Радијацијски прозори
Због његовог ниског атомског броја и врло слабе апсорпције x-зрачења, најстарија, али до данас најзначајнија, примена берилијума је у склопу радијацијског прозора за рендгенске уређаје. Екстремно велика потражња је усмерена на чистоћу берилијума како би се избегле мрље или сене на рендгенским сликама. У сврху радијацијских прозора користе се танке фолије од берилијума које се стављају на детекторе x-зрака, чиме се екстремно ниском апсорпцијом минимизирају ефекти загревања узроковани нискоенергетским x-зрацима високог интензитета, карактеристични за синхротронску радијацију. Прозори који вакуумски изолирају и цеви за експерименте радијације на синхротрону се израђују искључиво од берилијума. У научним поставкама за различита проучавања емисије x-зрака (на пример спектроскопија x-зраковима које распршују енергију), држач узорка се обично прави од берилијума, јер x-зраци које он емитује имају знатно ниже енергије (око 100 eV) од x-зрака већине материјала који се проучавају том методом.
4.2 Механичке апликације
Због своје крутости, мале тежине и димензионалне стабилности у широком температурном распону, метални берилијум се користи за израду лаких структурних компоненти у војној и авиоиндустрији, за делове екстремно брзих авиона, наводећих пројектила, свемирских летелица и вештачких сателита. Неке врсте ракета на течна горива користе дизне мотора сачињене од чистог металног берилијума. Прах берилијума је такође испитиван као ракетно гориво, али таква замисао никад није реализована. Мањи број ексклузивних костура за бицикле је направљено са берилијумом, али такви примерци имају енормно високе цене. У периоду између 1998. и 2000. године, тим Макларена у Формули 1 користио је моторе Мерцедес-Бенз са клиповима начињеним од легуре алуминијума и берилијума. Међутим, кориштење компоненти мотора израђених од легура берилијума је забрањено, након што се жалила екипа Скудерија Ферари.
Додавањем око 2% берилијума у бакар добија се легура названа берилијум бакар, која је шест пута снажнија од чистог бакра. Легуре берилијума се користе у разне сврхе због својих особина, где се комбинују његова еластичност, велика електрична и топлотна проводљивост, велика издржљивост и тврдоћа, немагнетичне особине као и велика отпорност на корозију и замор материјала. Неке од ових апликација укључују израду алата који не варничи, а који се може употребљавати у околини где има запаљивих гасова (берилијум никл), за прављење опруга и мембрана (легуре берилијум никл и берилијум жељезо) кориштених у хируршким инструментима као и уређаја који се користе у окружењу изложеном високим температурама. Додавањем само 50 делова берилијума на милион при легирању са течним магнезијумом добија се легура са изразито повећаном отпорношћу према оксидацији и са смањеном запаљивошћу.
4.3 Огледала
Од посебног значаја су огледала начињена од берилијума. Огледала великих површина, често у облику који подсећа на пчелиње саће, користе се, на пример, у метеоролошким сателитима када је од есенцијалног значаја да он буде мале тежине и дугорочно димензионално стабилан. Мања огледала од берилијума се користе у склопу оптичких контролних система и система за контролу паљбе, на пример у немачким главним борбеним тенковима Леопард 1 и Леопард 2. У овим системима, неопходно је имати могућности врло брзе покретљивости огледала, што даље поновно захтева њихову лакоћу и велику чврстоћу. Обично су огледала од берилијума обложена тврдим облогама од електролитичко нанесеног никла, који се може много лакше полирати са финијим оптичким особинама од самог берилијума. Ипак, у неким областима, сам берилијум се полира без икаквих облога. Ово је нарочито примењиво у криогеним операцијама где излагањем температури може доћи до савијања облоге услед термалног ширења.
Свемирски телескоп Џејмс Веб ће имати 18 хексагоналних секција начињених од берилијума за своја огледала. Пошто је предвиђено да овај телескоп ради на температурама од 33 K, његова огледала су начињена од берилијума, те имају могућност да издрже екстремну хладноћу много боље од стакла. Берилијум се много мање скупља и деформише од стакла, односно остаје мање-више униформан, на тако ниским температурама. Из истог разлога, оптика уграђена на свемирском телескопу Спајцеру је у потпуности направљена од металног берилијума.
4.4 Остало
Берилијум није магнетичан. Стога се алати израђени од берилијума користе у поморским и војним деминерским јединицама за рад на минама или у вези поморских мина, пошто су оне најчешће дизајниране да детонирају путем магнетских упаљача. Он се такође налази у саставу материјала за одржавање и конструкцију уређаја за снимање магнетном резонанцом (МРИ машине) због то што се генеришу јака магнетска поља. У пољима радиокомуникације и снажних (обично војних) радара, ручни алати од берилијума се користе за подешавање високо магнетских клистрона, магнетрона и слично, који се користе за генерирање снаге микроталаса високог нивоа у одашиљачима.
5 Отровност
Процењује се да је у људском организму садржано око 35 μg берилијума, међутим та количина се не сматра опасном. Берилијум је хемијски доста сличан магнезијуму те га стога може може истиснути из ензима који га садрже, што може довести до поремећаја рада тих ензима. Хронична берилиоза је плућна и систематска грануломатозна болест која се јавља удисањем прашине или пара контаминираних берилијумом. До овог обољења може доћи било кад се особа изложи већим количинама берилијума за кратко време или да се дужи временски период излаже мањим количинама. Симптоми болести се могу јављати и до пет година пре него што се болест потпуно развије. Око трећине оболелих умре а уколико пацијент преживи често остаје парализиран или инвалид. Међународна агенција за истраживање рака (IARC) је берилијум и једињења берилијума ставила у категорију 1 канцерогених супстанци.
Акутна берилијумска болест у облику хемијског пнеумонитиса је први пут описана у Европи 1933. и у САД 1943. године. Истраживање је показало да је око 5% радника у фабрици која је производила флуоресцентне светиљке 1949. године у САД имало плућне болести узроковане берилијумом. Хронична берилиоза има доста сличности са саркоидозом у многим аспектима, те је диференцијална дијагноза често отежана. Сматра се да је она била узрок смрти многих радника у почетку израде нуклеарног оружја, као што је случај Херберта Л. Андерсона.
Берилијум се може наћи и у угљеној шљаци. Када се шљака преради у абразивно средство за уклањање боја и рђе са тврдих површина, берилијум се може ослободити у ваздух и тако постати извор токсичности. Рани истраживачи су тестирали берилијум и разне његове спојеве те су, након што су утврдили да има сладак укус, на тај начин утврђивали и његово присуство. Модерна дијагностичка опрема више не захтева ову високоризичну процедуру па више није неопходно да се проба укус ове врло отровну супстанце. Берилијумом и његовим једињењима се треба врло пажљиво руковати те се у раду с њим морају предузети посебне мере и настојати спречити отпуштање праха берилијума у ваздух. Као могући исход продуженом излагању праху берилијума могућа је појава рака плућа. Иако је престала употреба берилијумових једињења у флуоресцентним светлећим цевима од 1949. године, и даље постоји потенцијални ризик излагању берилијуму у нуклеарној и аеронаутичкој индустрији, као и у индустрији рафинисања метала берилијума и топљења легура које садрже берилијум, изради електронских уређаја и кориштењем других материјала који садрже берилијум.


Носни мишић (musculus nasalis) је танки парни мишић главе, који је смештен на бочној страни носа. Троугластог је облика и састоји се од два дела: попречног (pars transversa) и крилног или доњег (pars alaris).Попречни део се припаја на телу горње вилице (изнад очњака), одакле се лепезасто шири и на полеђини носа се спаја са истоименим мишићем супротне стране. Крилни део се припаја, такође, на телу максиле и на дубокој страни коже носног крилца.
Инервација потиче од образних грана фацијалног живца, слично осталим мишићима главе. Попречни део носног мишића учествује у сужавању и ширењу ноздрве, а ову другу функцију подржава и његов крилни део.


Лајсански рилаш (Oodemas laysanensis, Laysan weevil) је инсект из реда тврдокрилаца (Coleoptera) и породице рилаши, сурлаши или пипе (Curculionidae).
1 Распрострањење
Пре изумирања, само острво Лајсан у САД.
2 Станиште
Лајсански рилаш је имала станиште на копну.
3 Угроженост
Ова врста је наведена као изумрла, што значи да нису познати живи примерци.


Фахад Мосаед ел Мувалад (فهد المولد, романизовано Fahad Mosaed Al-Muwallad ; Џеда, 14. септембар 1994) професионални је саудијски фудбалер који игра у средини терена на позицији бочног везног играча.
1 Клупска каријера
Професионалну каријеру започео је у редовима екипе Ал Итихад из Џедеа у саудијском првенству, а за први тим је дебитовао у фебруару 2012. као шеснаестогодишњи младић.
У јануару 2018. одлази на полугодишњу позајмицу у шпански Леванте за који је одиграо тек неколико минута у две првенствене утакмице против Леганеса и Селте.
2 Репрезентативна каријера
За сениорску репрезентацију Саудијске Арабије дебитовао је 14. октобра 2012. у пријатељској утакмици против селекције Конга. Два месеца касније постиже и први погодак у националном дресу, на утакмици Заливског купа против селекције Јемена одиграној 9. јануара 2013. године.
Био је део националног тима и на Светском првенству 2018. у Русији, где је одиграо све три утакмице у групи А.
3 Успеси и признања
ФК Ал Итихад
Саудијски куп (1): 2012/13.
Саудијски куп престолонаследника (1): 2016/17.


Антоан Гомбо, витез од Мереа (Antoine Gombaud, Chevalier de Méré, 1607. — 29. децембар 1684.) је био француски писац. Иако пореклом није био племић, узео је титулу витеза (Chevalier) према лику из својих дијалога који је представљао његове сопствене ставове (витез од Мереа зато што је своје образовање стекао у Мереу). Касније су његови пријатељи почели да му се обраћају тим именом.
Мере је био значајан салонски теоретичар. Као већина слободних мислилаца 17. века, није имао поверење ни у наследну власт ни у демократију. Сматрао је да се различита питања најједноставније решавају у отвореним дискусијама са духовитим, савременим, интелигентним саговорницима.
Мереови најпознатији есеји су „Поштен човек“ (L'honnête homme) и „Предавање о истинском поштењу“ (Discours de la vraie honnêteté), али је он далеко познатији по свом доприносу теорији вероватноће. Математиком се бавио из хобија, а заинтересовао се за решавање проблема поена који потиче из средњег века, ако не и од раније. Задатак претпоставља да су се два играча договорила да одиграју известан број игара, тако да победи онај који у, рецимо, седам дуела стекне више победа, али, из неког разлога морају да прекину игру у тренутку када победник још увек није одлучен. Како би требало поделити почетни улог, ако је, на пример, у тренутку прекида један од њих већ добио три, а други само једну игру?
У складу са тадашњим кодексом салонског понашања, Мере је изазвао Мерсенов салон да га реши. Познати француски математичар, Блез Паскал је прихватио изазов. Кроз своју преписку са Пјером де Ферма поставио је основе модерне теорије вероватноће.


Све, баш све (Everything, Everything) америчка је романтична драма из 2017. године, у режији Стеле Меги, по сценарију Џеја Милса Гудлоа. Темељи се на истоименом роману Николе Јун. Главне улоге тумаче Амандла Стенберг и Ник Робинсон.
Приказивао га је Warner Bros. Pictures од 19. маја 2017. године. Добио је помешане рецензије критичара, уз похвале за главне глумце, али и критике усмерене ка сценарију. Међутим, остварио је комерцијални успех, зарадивши 61 милион долара широм света у односу на буџет од 10 милиона.
==
Меди Витијер има болест која је врло ретка и која јој не дозвољава да живи као и други. Наиме, она не сме напуштати своју кућу, а када јој неко долази постоји читава процедура око уласка у кућу. Меди живи с мајком, докторком, која води рачуна о њеном стању, и медицинском сестром Карлом. Меди је као мала изгубила оца и брата у несрећи и једина особа за коју зна је њена мајка, која би све дала за њу.
Када се у суседну кућу усели момак Оли Брајт са својом помало чудном породицом, Медина прича тек почиње. Она се полако заљубљује у Олија који је спреман жртвовати све, баш све, како би барем један дан живела изван своје сигурне куће.
==
Амандла Стенберг
Меди Витијер
Ник Робинсон
Оли Брајт
Аника Нони Роуз
Полин Витијер
Ана де ла Регера
Карла
Тејлор Хиксон
Кара Брајт


Прага XE-II је мали чехословачки хеликоптер опште намене. Био је први хеликоптер направљен у Чехословачкој, полетео је први пут 1950. године и служио је само у експерименталне сврхе у циљу освајања хеликоптерске технологије тј. вертикалног лета.
1 Пројектовање и развој
Ваздухоплов Прага XE-II је био први летећи хеликоптер чехословачке конструкције и уједно први хеликоптер који је летео у централној и источној Европи после Совјетског Савеза. Иако је превасходно био намењен стицању искуства и верификацији технологија за будуће хеликоптере, као што му је од почетка сугерисало име експериментални, представљао је успешну конструкцију која показује савладавање концепта вертикалног лета. То неће променити ни трагични крај његове летачке каријере.
Хеликоптер Прага XE-II развила је пројектантска група (означена као ЛТ3, касније ЛЦ) у фабрици авиона Прага под руководством инж. Јарослава Шлехта. Инж. Шлехта је за време рата радио у Немачкој на пројектовању хеликоптера Фоке Вулф ФА 223 где је стекао богато искуство. По повратку у земљу приступио је пројектовању хеликоптера XE-I са два ротора од кога се одустало због компликованости конструкције. При пројектовању XE-II одлучено је да се напусти концепт два ротора који се користио код ФА 223 и група се фокусира на перспективнију конфигурацију, која је и данас најраспрострањенија - један носећи и један балансирајући ротор. Хеликоптер XE-II, први пут је полетео 14. децембрa 1949. У међувремено фабрика Прага је припојена фабрици Аеро у Височану а са њом и конструкторска група инж. Ј. Шлехте. Прототип XE-II је направљен у само једном примерку.
Током тестова, машина је много пута модификована. Визуелно најупечатљивије промене догодиле су се средином 1951. када је цеваста конструкција трупа била пресвучена и пилот је већ седео иза ветробрана. Појединачне модификације су се разликовале словима, ознака је ишла од оригиналног XE-II А до XE-II Е.
2 Технички опис
Хеликоптер Прага XE-II је био једноставна, решеткаста структура заварена од челичних цеви танких зидова. Линијски четвороцилиндрични мотор Прага D снаге 59 kW покретао је двокраки главни ротор и двокраки нивелациони пропелер. Стајни трап је био фиксан типа трицикл са једном носном ногом напред и две главне ноге позади. У ногама су били уграђени уљно пнеуматски амортизери и точкови са балон гумама.
3 Варијанте
LC-II - Први пројект експерименталног хеликоптера.
XE-II - Основна ознака направљеног прототипа.
XE-II A - Први прототип хеликоптера.
XE-II B - Прототип са модификованом цикличном управљачком полугом.
XE-II C - Прототип са новом главом ротора.
XE-II D - Прототип који је имао труп прекривен платном.
XE-II E - Прототип са новим типом стабилизатора.
XE-II F - Прототип са новим лопатицама главног ротора касније намењен за хеликоптере Аеро ХЦ-2 Хели Баби.
4 Оперативно коришћење
У близини аеродрома Хрудим 16. маја 1952. године, догодила се трагична несрећа хеликоптера Прага XE-II. Пилот хеликоптера Франтишек Јанча је тог дана летео за потребе испитивања ВТУ-а (Војнотехнички институт). Несрећа се догодила током другог полетања, око један минут након полетања. На висини од око 150 метара, ослонац задњег нивелационог пропелера се одломио, а једна од његових лопатица је накнадно отпала. Хеликоптер је почео да се окреће око вертикалне осе, љуљајући се и истовремено губећи висину. Пилот је искочио из хеликоптера на висину од око 50 m и покушао да отвори спасилачки падобран. Нажалост, на тој висини није имао никакве шансе да преживи. Пилот је пао непосредно поред хеликоптера. Особље аеродрома га је укрцало у војни аутомобил и одвезло у болницу у Хрудиму, где је лекар могао само да констатује смрт. Хеликоптер је доживео тоталну штету а пројект је обустављен.
5 Корисници


Конгрес (од латинског Congressus = састанак - синтагма од цом + гради) означава одређено окупљање људи, обично на политичкој или професионалној основи које за циљ има решавање одређеног питања, стално управљање или пак професионалну едукацију.
Конгрес је име за заседање представника различитих држава на коме се решавају важна међународна питања, такви су били Бечки конгрес (1814–1815) и Берлински конгрес из 1878. У САД и још неким земљама - Congress је назив за дводомни парламент; Дом посланика (House of Representatives) и Сенат.
Конгрес може се односити на:
Конгрес САД
Конгрес Бразила
Конгрес Еквадора
Конгрес Чилеа
Бечки конгрес
Берлински конгрес
Континентални конгрес
Светосавски конгрес
Конгрес српског уједињења
Конгреси Савеза комуниста Југославије
Шпански посланички конгрес, доњи дом шпанског кортеса


За чланак о инспектору Поару, погледајте Херкул ПоароПоаро (Agatha Christie's Poirot) јесте британска ТВ серија снимљена по романима британске књижевнице Агате Кристи. Главног лика серије, приватног детектива Херкула Поароа (Hercule Poirot) тумачи Дејвид Суше.
Серија је имала 13 сезона и снимљено је укупно 70 епизода. Трајала је од 1989. године до 2013. године.
У Србији, Црној Гори, Македонији и Босни и Херцеговини серија је са преводом на српски језик премијерно емитована на каналу РТС 2, а касније и на РТВ Пинк, Пинк фемили, Пинк 2, БК ТВ итд.
Серија је (не комплетно) изашла на 30 DVD-ова које је издала издавачка кућа Голд Аудио Видео.
1 Улоге
1.1 Главна
Дејвид Суше као Херкул Поаро
1.2 Епизодне
Хју Фрејзер као Капетан (раније поручник) Артур Хејстингс (сезоне 1-8, 13)
Филип Џексон као Главни инспектор (раније инспектор, а касније помоћник начелника) Џејмс Џап (сезоне 1-8, 13)
Паулин Моран као Госпођица Фелисити Лемон, Поароова секретарица (сезоне 1-3, 5-8, 13)
Зои Ванамејкер као Аријадна Оливер (сезоне 10-13)
Дејвид Јеланд као Џорџ, Поароов батлер (сезоне 10-13)
Ричард Хоуп као Надзорник Харолд Спенс (сезоне 10-11)


Евдокија Вајани (грчки: Ευδοκία Βαϊανή; умрла 901) је била византијска царица, трећа супруга Лава VI Мудрог.
1 Биографија
Евдокију помиње Теофанов настављач, аутор хронике која се наставља на хронику Теофана Исповедника. Писана је током владавине цара Константина VII Порфирогенита. По Настављачу, Евдокија је дошла из теме Опсикије, области која је обухватала Битинију и Пафлагонију и протезала се од Абида до Дарданела о ид Синопе до Анкире. Евдокија се удала за Лава на пролеће 900. године. Лав је пре ње имао две супруге. Константин VII у свом спису "De Ceremoniis" помиње три ћерке из претходних бракова цара Лава, али ниједног сина, наследника престола. Георгије Острогорски пише да је трећи брак био нелегитиман по византијском праву, а такође се противио и православним обичајима. Лав се стога суочио са непријатељством цариградског патријарха Антонија II. Евдокија је после годину дана умрла на порођају. Теофанов настављач пише да дете није ни рођено. Међутим, Константин Порфирогенит међу децом цара Лава наводи и сина по имену Василије, што наводи на претпоставку да је дете ипак рођено и да је живело довољно дуго да би му дали име. Порфирогенит даје и информацију о месту сахране Евдокије. Њено тело положено је у гробницу у цркви Светих Апостола у Цариграду.


Мој Израел (Мој живот) (My Life) је аутобиографија прве жене премијерке Израела, Голде Меир (Golda Meir). Књигу су први пут објавили 1973. године Weidenfeld & Nicolson (Уједињено Краљевство) под насловом A Land of our own а касније G. P. Putnam's Sons (Сједињене Америчке Државе) 1975. Први немачки превод објављен је 1973. у издању Scherz Verlag-а у Берну.
Хрватско издање је објавила издавачка кућа "Напријед" из Загреба 1987. године у преводу Иве Хорвата с немачког језика.
1 Пријем
Књига је постала бестселер Њујорк тајмса. Наслов има двоструки смисао животне приче и добро познати јеврејски израз. Књигу је добро примио Kirkus Reviews који је описао књигу као „и искрену и веома откривајућу њену личност и циљеве. Њен потпуни недостатак претварања је посебно победнички. Меиров практични идеализам може се видети у напорима који су различити као што су улепшавање кибуца и њено снажно заговарање бенефиција за незапослене. Дело које ме је „највише забринуло и занимало“, пише она, био је „превођење социјалистичких принципа у приземну терминологију свакодневног живота“. Иако су политички догађаји о којима се прича добро познати, они су испричани драматично и духовито. Немојте ово заменити само са пилећом супом са резанцима: то је модел своје врсте и сигурно ће се свидети публици.“
2 Посвета
Посвета Голде Меир на почетку књиге:
3 Садржај
Књига садржи следећа поглавља:* Моје детињство
Политичка младост
Ја бирам Палестину
Почетак новог живота
Пионири и проблеми
Борићемо се против Хитлера
Борба против Британаца
Имамо своју државу
Амбасадорка у Москви
Право на опстанак
Афричка и друга пријатељства
Сами смо
Председница владе
Рат Јом Кипура
На крају пута


Др Душанка Савић Павићевић (Котор, 19. јануар 1972) редовна је професорка на Биолошком факултету Универзитета у Београду.
1 Биографија
Душанка Савић Павићевић је рођена 19. јануара 1972. године у Котору. Основну и средњу школу је завршила у Бару, а студије у Београду. Студије Молекуларне биологије и физиологије је завршила 1998. године на Биолошком факултету у Београду, где је и магистрирала 2000. године одбраном рада под насловом „Молекуларна генетика миотоничне дистрофијеː интергенерацијска и соматска нестабилност броја CTG поновака у MtPK гену”. Године 2004. одбранила је докторску тезу под називом „Компаративна анализа HD гена код врста различите еволуционе старости”.
Запослена је на Катедри за биохемију и молекуларну биологију на Биолошком факултету од 2000. године па до данас. Од 2001. године је одабрана у звање асистента на предмету Молекуларна биологија еукариота, а од 2005. године у звање доцента за ужу научну област Биохемија и молекуларна биологија. У периоду од 2010. до 2017. године је била ванредни професор, а од 2017. године је одабрана у звање редовног професора.
Руководилац је Центра за хуману молекуларну генетику Биолошког факултета Универзитета у Београду, где остварује своју стручну и научну делатност у сарадњи са Клиником за неурологију, Клиником за психијатрију и Клиником за неурологију и психијатрију за децу и омладину Клиничког центра Србије. Чланица је Програмског одбора програма Биологија Истраживачке станице Петница и Уређивачког одбора Архива биолошких наука. Заменица је председнице Српског друштва за молекуларну биологију. Чланица је Друштва генетичара Србије, Друштва за науронауке Србије, Надзорног одбора Српске мреже за неуромишићне болести (NMD Serb-Net), Српског савета за мозак (SSM), ФЕНС-а (енгл. Federation of European Neurosciences - FENS) и PROSTATSERBIA (део Prostate Cancer Association Group to Investigate Cancer Associated Alterations in the Genome).
Од 2011. године је Вештак из области Биологија за ужу специјалност ДНК вештачења, форензичка генетика, по одлуци Министарства правде Републике Србије.
2 Научни рад
Душанка се бави истраживањима из области хумане молекуларне генетике. У почетку је своје интересовање усмерила ка динамичким мутацијама и болестима нестабилних експанзија поновака, да би касније интересовање проширила на неуролошке и неуромишићне болести и изучавање генетичке основе карцинома и психијатријских обољења, итд. Тренутно се претежно бави истраживањима везаним за наследне неуромишићне болести (фокус на Дишеновој мишићној дистрофији, спиналној мишићној дистрофији и миотоничној дистрофији) и психијатријска обољења. Истраживања је усмерила и ка генетичкој основи других полигенски детерминисаних болести човека попут идиопатског стерилитета код мушкараца и карцинома простате.
3 Библиографија
Универзитетски уџбеник - Молекуларна биологија 1
Монографска студија међународног значаја
45 радова у међународним часописима (попут Nature Genetics и Human Mutation)
38 саопштења на међународним скуповима у изводу
Поглавље у националног монографији
Рад у часопису од националног значаја
23 саопштења са националних скупова штампана у изводу
5 предавања по позиву са скупа националног значаја штампана у целини
56 објављених наслова
Радови Душанке Савић Павићевић су цитирани 199 пута закључно са 9. мартом 2015. године.


Келагаји (Kəlağayı; Тат: Kələqin), такође познат као „chārqad“ (азербејџански: çarğət од персијског چارقد), традиционално је азербејџанско женско покривало за главу. То је свилена марама квадратног облика са посебним штампаним отисцима на њој. У новембру 2014. године на 9. заседању Унеска традиционална уметност и симболика келагајија, његова производња и ношење су уврштени на листу нематеријалног културног наслеђа УНЕСКО-а.
1 Позадина
Келагаји је шал са четири угла саткан од свиленог конца који носе азербејџанске жене као симбол чедности, поштовања и оданости. Танке свилене нити се ткају заједно на разбоју, а затим се кувају и суше. Фарбају су биљним бојама, а занатлије користе дрвене блокове и уља за штампање шара. Свила задржава хладноћу лети и топлоту зими. Процес израде келагија траје два дана и захтева четири одвојене занатлије: ткач, фарбар, калупар (декоратор) и мајстор за украшавање. Традиционално, све укључене занатлије су мушкарци.
Боје и шаре келагајија често имају значење и важност за догађаје као што су венчања, веридбе, периоди жалости и свакодневни живот. Постоје старосне и социјалне разлике у њеном ношењу: старије жене носе келагајије тамнијих боја, углавном црне и тамноплаве, док се млађе жене опредељују за светлије, као што су бела, беж, јарко плава итд. Ако је жена дала келагаји мушкарцу, то је значило да је прихватила његову понуду за брак. Затим би носила црвени келагаји на њиховој забави са каном.
Келагаји се може везати на различите начине, у зависности од региона. На неким местима, келагаји се везује преко троугласте мараме након што је коса скупљена комадом газе. Као резултат, постојала би три покривала за главу која би се носила истовремено: прво, јуна (газа), затим келагаји и на крају троугласта марама која се зове касаба, сарандаз или зарбаб.
Производња келагајија концентрисана је у два града у Азербејџану, граду Шаки и насељу Басгал у Исмаилу. Традиција се преноси кроз неформално шегртовање, првенствено кроз породична занимања.
Узгој свилене бубе у Азербејџану датира из периода пре хришћанства. Шаки је дуги низ година био центар узгоја свилене бубе у Азербејџану, а такође и на Кавказу. У 20. веку у Шакију је основана највећа фабрика за узгој свилене бубе. Године 1862. Шаки свила је награђена медаљом на међународној изложби која је отворена у Лондону. Компанија Сент-Етјен из града Лиона у Француској била је један од сталних купаца Шаки свиле. Због тога је Шаки због својих успеха на пољу свилене бубе назван „кавкаски Лион“. Одећа, фини производи и шалови од Шаки свиле били су веома цењени. Из тог разлога, локално становништво које се бави производњом келагајија производило је свилу у Шакију и стварало келагаји у Басгалу. Дакле, упркос одређеној удаљености између два региона, они су се међусобно повезивали „везама од конца“.
Водећи у производњи шала се сматра фарбар. Зато што је за фарбање готовог келагајија у врућој посуди потребан напоран рад, мајсторска вештина и деликатан осећај. Углавном се за бојење келагајија величине 150x150 cm и 160x160 cm користе сумак, жутика, дивља јабука, шафран, рибизла и друге биљке.
Орнаменти келагајија се праве дрвеним или металним калупима. Рубови келагајија, а понекад и његов централни део украшени су геометријским или набати орнаментима. Обрасци који се одражавају у келагајију имају велико значење и остали су непромењени стотинама година. Буте преовладавају над другим шарама и један су од најраспрострањенијих елемената орнамента у азербејџанској уметности. Истраживачи сматрају буту узорком који припада периоду обожавања ватре.
Келагаји сваког региона се разликују једни од других по својим шарама на ивицама. Углавном се користе обрасци „Shah buta“, „saya buta“ и „khirda buta“. Шарени келагаји као што су “Heyrati”, “Soghani”, “Istiotu”, “Albukhari”, “Abi”, “Yelani” стекли су славу код народа Блиског истока и Кавказа.
Индивидуални облици и мотиви рефлектовани у келагајију пренели су се на свакодневни живот становништва. Дакле, могуће је видети елементе који су припадали келагајију на слаткишима и хлебу, гробницама и надгробним споменицима.
Овај шал се често среће у азербејџанском фолклору, поезији, као и у ликовној и декоративној уметности.
Понекад када човек умре, прекрива се црним келагајем. Наставља се све до церемоније сахране. То значи да је келагаји пратио азербејџански народ целог живота. Овај шал такође преживљава мирољубиву мисију. Током сукоба који је настао из различитих разлога, људи су престали да се боре када је келагаји бацила жена.
Келагаји се чува на омиљеном месту у кући. Могуће га је видети у кућама Азербејџанаца који живе ван земље. Зато што је келагаји сила која штити породичне традиције.
Келагаји је таква врста шала која се увек тражи. Келагаји ткачи сматрају да се орнаменти и дизајн келагајија упоредиви са азербејџанским мугамима. Они верују да је употреба седам боја повезана са бројем мугама. Иако се мода тако брзо мења, величина и обрасци келагајија остају исти. Могли би се сматрати једним од дуговечних шалова.
Током година, мајстори из Басгала и Шакија успоставили су производњу келагаја не само у другим регионима Азербејџана, већ и у Грузији, Туркменистану, Ирану, Русији и Узбекистану.
Иницијатива „Inkishaf” (Развој) научне организације, „Келагаји” центар ради у Басгалу. Овде су обновљене све келагајске традиције. Такође, у Басгалу је основан јединствени интерактивни музеј „Келагаји”. Посетиоци се не само упознају са историјом и традицијом келагаја, већ и посматрају процес производње, чак и учествују у изради производа.
Келагаји је представљен као суштински елемент који игра важну улогу у моди и свакодневном животу азербејџанског народа, и представљен је не само у музеју који се налази у Басгалу, већ и у Државном музеју оријенталне уметности у Москви, Националном историјском музеју у Бакуу и Националном музеју уметности Азербејџана.


Читипа (Chitipa) или Форт Хил (Fort Hill) је главни град дистрикта Читипа у Северном региону Малавија. Налази се близу тромеђе Малавија са Замбијом и Танзанијом. У Читипи је рођен малавијски адвокат, политичар и филантроп Џејмс Мбове Ниондо.
1 Демографија
Према последњем попису 2008. године становништво Читипе се повећало за 36%.
! Година
! Популација
1987
4 925
1998
7 136
2008
11 160


Болница Канбера (некадашњи Воден Воли) је једна од две јавне болнице у Канбери, престоници Аустралије. Саграђена је у Гарану, градској четврти престонице. Болница располаже са 500 лежаја у којој годишње потражи помоћ око 52000 грађана. Основана је 1991. Данашњи назив носи од 1996. године.
Ресорсе болнице користе Аустралијски национални универзитет и John Curtin School of Medical Research у научно-образовне сврхе.


Cyathus stercoreus припада роду Cyathus, фамилији Nidulariaceae. Као и друге врсте ове фамилије, тела подсећају на мала птичја гнезда са јајима. Облик тела је такав, јер је прилагођен за коришћење капи воде ради расејавања пора. C. stercoreus најћешће живи на ђубришту, па је по томе и добила назив по латинској речи stercorarius, што значи "са ђубришта" . Споре су сферичне и релативно велике, димензија од 20 до 30 миркометара. Животни циклус Cyathus stercoreus, који се састоји из хаплоидног и диплоидног стадијума, типичан је за базидиомицете.
1 Станиште и распрострањење
C. stercoreus расте на ђубришту, на земљишту са ђубривом, пепелишту, а забележено је њено присуство и на пешчаним динама. Широко је распострањена, до глобалних размера.
2 Употреба
2.1 Традиционална медицина
У традиционалној кинеској медицији, есенција C. stercoreus се користи приликом болова у стомаку и за ослобађање симптома надутости.
2.2 Пољопривреда и индустрија
Спроведена су разна истраживања на Cyathus stercoreus о способности устињавања лигнина и целулозе у пољопривредним нуспродуктима, као што су траве и корови.


Катарза (καθάρσις [kathársis] = прочишћење) је ритуално очишћење од неке нечистоће.
Платон говори о смрти као о катарзи (одвајању) душе од тела. За Аристотела катарза је естетичко очишћење душе онога који посматра неко уметничко дело.
У психологији, катарза је сложени процес којим се потиснуте идеје доводе у свест а затим абреагују поновним преживљавањем или вербализацијом. Тиме се смањује тензија изазвана потиснутим патогеним искуствима и непријатним емоцијама повезаним са њима. Такође, може значити било који облик абреакције без обзира на њено психотерапијско значење. На овој претпоставци заснива се катартички метод.


Мала ропска река (Lesser Slave River) је малена река у централном делу канадске провинције Алберта. Река представља отоку Малог ропског језера из којег истиче код места Слејв Лејк, тече према истоку и након 61 км тока улива се у реку Атабаску код села Смит.
Просечан проток по изласку из језера је око 20 м³/с.


Георгије Кипарски (грчки: Γεώργιος Κύπριος) је био византијски географ из 7. века.
1 Биографија
Ништа се не зна о животу Георгија Кипарског сем да је рођен на Лапитосу на Кипру. Познат је по свом делу: Descriptio orbis Romani (Опис римског света), писаном између 600. и 610. године. Написано је на грчком језику и садржи списак градова, тврђава и административних центара Византијског царства. Списак почиње са Италијом и, у смеру казаљке на сату, помера се широм Медитерана, преко Африке, Египта и Истока. Сачуван списак није комплетан. Не садржи податке о Балкану. Дело је сачувано у компилацији из 9. века заједно са другим црквеним списковима.


Николас Старгардт (Edward Nicholas Raymond StargardtFRHistS је аустралијски историчар јеврејског порекла. Он је професор модерне европске историје на Универзитету у Оксфорду и туторски сарадник за историју на Магдален колеџу.
Старгардт јпотиче од оца немачко-јеврејског порекла и аустралијске мајке. Рођен је у Мелбурну, Аустралија, и живео је у Аустралији, Јапану, Енглеској и Немачкој. Школовао се на Хилс Роуд Шестом колеџу у Кембриџу и стекао диплому и докторат на Кингс колеџу у Кембриџу, где је остао на истраживачкој стипендији. Држао је предавање на Ројал Холовеју на Универзитету у Лондону, пре него што се преселио на Магдален колеџ 1999. године. Универзитет му је 2011. године доделио титулу професора модерне европске историје. Тренутно је потпредседник Магдален колеџа.
Аутор је књиге „Немачка идеја милитаризма: Радикални и социјалистички критичари“ (1994), интелектуалне и политичке историје антимилитаристичких покрета у Немачкој пре Првог светског рата, и књиге „Сведоци рата: Животи деце под нацистима“ (2005), која је понудила прву друштвену историју нацистичке Немачке у Другом светском рату кроз очи деце. Његова књига из 2015. године, „Немачки рат“, истражује ставове немачких грађана током Другог светског рата. Књига је освојила награду ПЕН Хесел-Тилтман за 2016. годину.
Штаргардт се појављује као коментатор у серији BBC Four „Изгубљени кућни филмови нацистичке Немачке“ (такође приказана на Нетфликсу 2023. године).
1 Лични живот
Старгардт има сина са колегиницом историчарком Линдал Ропер. Његова садашња партнерка је Фернанда Пири, професорка антропологије права на колеџу Сент Крос у Оксфорду.
2 Библиографија
The German Idea of Militarism: Radical and Socialist Critics 1866–1914, 1994, Cambridge.
Witnesses of War: Children's Lives under the Nazis, Jonathan Cape, 2005, .
The German War: A Nation Under Arms, 1939–1945, Bodley Head/Basic Books, 2015.


Ying Tung Natatorium (поједностављен кинески језик: 英东游泳馆; традиционални кинески језик: 英東游泳館; пињин: Yīngdōng Yóuyǒngguǎn) је пливачко мјесто које се налази у Олимпијском спортском центру у Пекингу, Кина, са капацитетом од 4.852 сједишта. Надограђен је за Олимпијске игре 2008. године и проширен на 44.635 квадратних метара. Био је домаћин олимпијских ватерполо утакмица и пливачког дијела модерног петобоја. Реновирање спортске сале је завршено до 10. септембра 2007. године.
Такође је служио као главно мјесто за пливање на Азијским играма 1990. и на Летњој Универзијади 2001.
Име је добио по Хенри Фок Јинг Тунг, бизнисмену који је оставио велику количину новца за изградњу Олимпијаде.
Јинг Тунг Нататориум покрива површину од 44.635 квадратних метара и може да прими 4.852 гледалаца. Био је домаћин Азијских игра 1990. али је проузроковао веома високу потрошњу енергије због проблема са одржавањем стабилне температуре. Овај проблем је отклоњен током реновирања за Олимпијске игре. Споредни објекат за потребе обуке опремљен је инсталацијом соларних ћелија од 1.700 квадратних метара, која покрива енергетске потребе наторијума за освјетљење и загријавање воде.
1 Галерија


Златни дечаци су били југословенска рок група активна 1960-их година. Вокално-инструментални састав (ВИС) се окупио на Врачару у Београду 1962. године под именом Тигрови као инструментални ансамбл, али, после неколико наступа на игранкама, мењају име у Златни дечаци. Касније им се придужује Боба Стефановић као вокални солиста. За промену имена је заслужан Никола Караклајић – познати новинар који је пратио рад новог музичког таласа тих шездесетих година и који је сматрао Златне дечаке за једну од најбољих група у Београду.
Раних 1960-их година, рок је био табу тема за радио и ТВ станице, па су, на почетку своје каријере, Златни дечаци свирали само на игранкама које су се редовно одржавале сваке среде, петка, суботе и недеље у дворанама месних заједница, школама или у домовима културе. Да би се њихова музика чула и на радио-станицама они снимају неколико обрада класичних тема: Лабудово језеро, тему из Фауста - и тако почиње и њихова популарност преко радио-таласа.
Своју прву сингл плочу су издали 1965. године под називом 7"EP of Golden Boys, уз помоћ Николе Караклајића, за холандску дискографску кућу Фонтана. Следеће године објављују и своје прве снимке у Југославији и убрзо постају једна од популарнијих група. 1966. године одлазе да свирају у Енглеску где остају неколико месеци, али, и поред неколико успешних наступа на којима су свирали обраде етно мелодија са простора Југославије, одлучују да се врате у Југославију и 1966. године снимају, заједно са Микијем Јевремовићем, велики хит 18 Жутих Ружа, који је продат у за то време невероватних 200.000 примерака.
Ритам-гитариста Феђа Трго напушта групу 1965. године. Следеће године, бас-гитариста Видоје Брајевић напушта групу, а нови члан Златних дечака постаје Градимир Јанковић. Године 1967, после наступа на Сплитском фестивалу, престали су са радом.
1 Дискографија
1.1 Синглови
1965. The golden boys, Swan lake, Фонтана
1966. Златни дечаци, (Хумореска, Лабудово језеро, Дунавски таласи, Тема из Фауста), Југотон
1966. Златни дечаци, (Чудна девојка - Devil woman, Садко, Напуштени дом - The place where no one go, Фокстрот ориентал - Koule kopon), Југотон
1966. Златни дечаци са Мики Јевермовићем, (18 жутих ружа - 18 yellow roses, Кућа излазећег сунца - The house of the rising sun, Мени не треба нико - Non aspetto nessuno, Опрости љубави - Amore scusami) Југотон
1967. Златни дечаци, (Сам - Mr. lonely, Само ти - It's not true, Памтим тај дан – Skokian, Не желим крај - Kind of girl), Југотон


Chaerephon plicatus је врста сисара из реда слепих мишева (Chiroptera) и породице Molossidae.
1 Распрострањење
Ареал врсте Chaerephon plicatus обухвата већи број држава у Азији. Присутна је у следећим државама: Кина, Индија, Тајланд, Лаос, Вијетнам, Малезија, Индонезија, Филипини, Брунеј, Бангладеш (непотврђено), Камбоџа, Хонгконг и Шри Ланка.
2 Станиште
Станишта врсте су пећине, шуме и поља. Врста је присутна на подручју острва Борнео, Суматра и Јава у Индонезији.
3 Начин живота
Исхрана врсте Chaerephon plicata укључује инсекте.
4 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.


Грома је био главни инструмент римских мерaча. Коришћен је за одређивање и исцртавање правих углова.
1 Порекло
Грому су користили Грци и Етрурци од 6. века пре нове ере, а касније су је преузели Римљани. Порекло имена није у потпуности објашњено, иако се верује да потиче од грчке речи гномон (ознака, грчки γνωμων).
2 Конструкција и коришћење
Конструкција грома је позната на основу неколико важних археолошких налаза. Један од њих је надгробни споменик геодета Луција Аебуција Фауста пронађен у граду Ивреа, северно од Торина, који показује делове громе. Други налаз потиче из Помпеје, где су у радионици пронађени остаци громе и другог геодетског алата, као и у Баварској, код Ајхштата, код римског лимеса.
Основни делови грома били су троножац (лат. ferramentum); крст (или звезда, грч. αστερισκος, лат. stella), затим конзола (лат. rostro) која је служила као осовина за окретање крста и пет висака (лат. perpendiculum) – два пара која су висила на крајевима крста и дефинисала два вертикална правца и један централни који је висио са конзоле.
Процес одређивања правца почињао је постављањем статива громе тако да се оса ротације крста налазила непосредно изнад почетне тачке мерења, што се радило уз помоћ централног виска који би се потом скидао. Након тога, се крст окртао и подешавао у жељеном правцу. Помоћник би затим поставио мерни штап (kalamos, грчки καλαμος) 10 так метара испред громе у положај где би се његова силуета визуелно поклопила са два виска на супротним крајевима крста, и на тај начин била у линији са њима, формрајући праву линију без одсупања која би се визелно простирала кроз ове три тачке. Будући да је то био једноставанији инструмент, грешке су се понекад дешавале.
3 Примена
Грома је имла широку примену: у грађевинарству и урбанизму; у подели земље, а користила се и у војсци. За изградњу војних логора, утврђења и сл. били су задужени војни геодети (лат. castramensores). Грома је била неопходан инструмент у свим врстама градње – путеви, аквадукти, мостови итд. Користили су је и геодети (лат. agrimensores) при ограђивању – ограничавању приватног (лат. ager privatus) или јавног земљишта (лат. ager publicus) .
Исто име носили су и:
Центар било ког новоподигнутог војног логора ,односно тачка са које је трасирана правоугаона мрежа путева,која је оформљена употребом римског инструмента грома који је служио за размеравање.
Центар новог града,из ког су громатици(размеравачи-геометри) почињали да трасирају две главне улице у римским градовима кардо и декуманус,формирјући тиме мрежу-решетку(саобраћајница),помоћу плуга и пара волова.


Порнопедија (изворно: Pornopedia, са поднасловом: секси енциклопедија) је тип викија (вики-пројекта) односно енциклопедије који ствара слободно знање о порнографији, еротици, сексуалности и свему што је сродно томе, укључујући глумце, режисере, филмове, књиге, играчке.
Енциклопедију је у садашњем облику основао 26. јуна 2008. године бивши немачки порнографски глумац Тил Кремер (Till Kraemer). Дозвољена је за уређивање регистрованим корисницима.
Порнопедија је тренутно доступна на 14 језика међу којима је и српски. Од 21. јуна 2014. године доступан је и локални .rs домен (www.pornopedia.rs).


Мизезије (грчки: Μιζίζιος) је био византијски генерал и узурпатор.
1 Биографија
Према писму папе Гргура II упућеном цару Лаву III, Мизезије је био управник теме Опсикије. Каснија Сиријска хроника наводи га као патрикија. Цар Констанс II убијен је 668. године у својој резиденцији Сиракузи (Сицилија). Војска је за цара прогласила Мезизија. Он је на Сицилији владао неколико месеци. Међутим, чим је вест о узурпацији стигла у Цариград, Константин IV је послао војску на Сицилију. Војска је свргла и убила Мезизија. Мезизијеве присталице депортоване су у Цариград.


Никодим Светогорац или Никодим Агиорит (грч. Νικόδημος ο Αγιορείτης) световно име Никола Каливурси; Наксос, 1749 — Света гора, 14. јули 1808) био је светогорски монах, богослов и светитељ православне цркве.
1 Биографија
Преподобни Никодим Светогорац родио се 1749. године на кикладском острву Наксос. Његови родитељи Антонија и Анастасије Каливурси били су побожни људи. При крштењу надјенули су му име Никола. Више образовање добио је у малоазијском граду Смирни, гдје је свршио богословске науке и учио стране језике. Учестала угњетавања хришћана у Измиру, приморавају га да се врати на родни Наксос. Тамошњи митрополит Антим узима га за секретара. Привучен описима неколико монаха, Никола 1775. године одлази на Свету гору. У манастиру Дионисијат прима монашки постриг с именом Никодим. Живио је уобичајеним монашким животом, а истицао се кротошћу и смиреношћу. Преминуо је 1808. године и покопан је у келији Скуртеон у Кареји.
Глава преподобног Никодима чува се у Кареји, а остатак моштију у Манастиру светог Никодима Светогорца у грчкој области Гуменица. Преподобни Никодим прибројен је светитељима указом цариградског патријарха Атинагоре 31. маја 1955. Празнује се 1/14. јула.
2 Богословски и списатељски рад
Године 1777. митрополит Макарије (Нотарас) је посјетио Свету гору и том приликом је замолио Никодима да прегледа прије штампе збирку светотачких текстова „Филокалија“ (Добротољубље). С тиме започиње његово главно монашко послушање — превођење, писање и издавање духовне литературе. Преподобни Никодим написао је и припремио за штампу мноштво књига. Његова главна дјела су: „Γυμνάσματα πνευματικά" (Венеција, 1800) — низ упутстава за духовни труд и подвизавање; „Πηδάλιον" или Законоправило (см.); „Νέον ’Εκλόγιον" (Венеција, 1803); „Χρηστοήθεια χριστιανών" (Венеција, 1803); „Εξομολογηταριον" или учење о исповијести; „Тумачење седам саборних посланица“ (Венеција, 1806); „Нова Љествица“ — „Νέα Κλιμαξ" (Цариград, 1844); „’Εορτοδρόμιον" — објашњење појединих канона који се поју на господње и богородичине празнике; „Νέος Συναξαριστης" (Венеција, 1819) — житија светитеља за цијелу годину. Са латинског је превео и допунио књигу фра Лоренца Скуполија „Il combattimento spirituale" (Духовна борба). Тако редигована књига постала је прави бестселер духовне литературе у православним земљама. На руски језик превео ју је свети Теофан Затворник под именом „Невидимая брань", а на српски језик је преведена под именом „Невидљива борба“ тридесетих година 20. вијека.


Лука Туркулов (рођен 31. октобра 2003.) је српски друмски бициклиста, који моментално вози за словеначки УЦИ Континентал тим Cycling Team Kranj (CTK) и за репрезентацију Србије.
Освојио је Првенство Србије у друмском бициклизму-Појединачни хронометар 2022. и пласирао се као други у Првенство Србије у друмском бициклизму-Друмска трка 2022 иза Душана Рајовића. У 2022 је победио и брдски државни шампионат полусезони 2022 до сада је стартовао више од 39 УЦИ трка, у категорији У23 и Елит као један од најмлађих бициклиста. 2023 су наставили да се ређају успеси, тр је први пут однео победу на УЦИ трци, победившу на трећој етапи .
Лука Туркулов је такмичарским бициклизмом почео да се бави у априлу 2021. године, за неколико месеци се придружио репрезентацији Србије, а крајем 2021 године је добио позив да се придружи и првом Континентал тиму, ѕа који је потписао и сезону 2023. Пре бициклизма се 11 година бавио џудоом и самбо (борилачке вештине).
1 Најважнији резултати
2023 полусезона
3. место у циклокросу
1. место етапа 3 УЦИ 2.2
1. место - индивидуални хронометар
3. место У 23 -
14. место УЦИ 2.2
4. место -индивидуални хронометар
4. место Елит - Друмска трка
3. место
2022
1. место Државно првенство-појединачни хронометар У23
Национална Државна првенства
1. место Државно првенство брдска трка
2. место Друмска трка
5. мест Појединачни хронометар
9. место генерални пласман Гранд При де Геменц
2 Галерија


1077 је била проста година.
1 Догађаји
Википедија:Непознат датум — Владавина арапске династије Абадида у Севиљи у данашњој Шпанији (од 1023. до 1091).
Википедија:Непознат датум — Дукљански владар српске кнежевине Дукље Стефан Војислав шири своју власт на Травунију и Захумље и добија краљевску круну.
Сукоб између папе Гргура VII и Хајнриха IV кулминирао је догађајем познатим као „Путовање у Каносу“. Одржан је састанак између папе и цара Светог римског царства у замку Каноса, током којег су се стране помириле. Привремено помирење са папом омогућило је Хајнриху IV да задржи круну, али није ојачало његов положај.
Март — немачки феудалци бирају Рудолфа, војводу од Швабије, за антикраља.
Михаило VII Дука поставља Никифора Ботанијата за врховног команданта источних трупа. Ботанијатова побуна, која се завршила абдикацијом цара Михаила VII.
Кнежевина Беневент постаје папски посед.
Селџучки Турци заузимају Никеју. Селџучки султанат Рум у Малој Азији.
Након смрти Свјатослава Јарославича (умро 27. децембра 1076), Всеволод Јарославич накратко заузима кијевски престо.
Владимир Мономах одлази у Велики Новгород да помогне Глебу Свјатославичу против Всеслава Брјачиславича Полоцког.
Изјаслав Јарославич, који је био у изгнанству од 1073. године, сазнао је за смрт свог брата Свјатослава и ступање Всеволода Јарославича на престо у Кијеву. Изјаслав, добивши пољску подршку, која му је у почетку била ускраћена 1073. и 1075. године, вратио се у Русију.
У Волињу је одржан састанак између Всеволода Јарославича и Изјаслава Јарославича, који је стигао у Русију са пољском војском. Браћа су се споразумела и закључила мировни споразум, према којем је Изјаслав поново заузео кијевски престо.
Владимир Мономах и његов отац Всеволод Јарославич одлазе у Полоцк. Крајем августа — након што су Олег Свјатославич и Борис Вјачеславич заузели Чернигов, који је тада припадао Всеволоду Јарославичу, Всеслав Брјачиславич је напао Смоленск.
Крајем године — Всеволод I Јарославич и његов син, као одговор на напад на Смоленск, предузимају војни поход на Полоцку кнежевину против кнеза Всеслава Брјачиславича (опустошене су Лукомљска, Логожска и Друцка волост, тј. цео југоисток Полоцке кнежевине).
2 Рођења
3 Смрти
Агнеса од Поатуа
Андроник Дука
Геза I
Леонтије Ростовски
4 Дани сећања


Бара се налази у близини града Лесковца на територији Јабланичког округа. Бара је заселак села Слатине од које је удаљена око 1 km. Налази се десетак километара југозападно од главног ауто-пута А1.
1 Рељеф
Област је претежно планинска. Налази се у подножју планине Кукавице на надморској висини од око 700 m. Што се тиче рељефних карактеристика може се рећи да су различите. Има многих висоравни и брда. Највиши врх јесте врх планине Кукавице (1.440 m), мањи врхови су Превод (850 m), Врви Кобила (1.150 m). Заузима 4 km².
2 Клима
Клима је типично континентална са јаким и оштрим зимама и топлим летима.
3 Етнички састав
По етничкој припадности сви мештани су Срби. Тренутно има око 60 становника.
4 Одлике
На врху планине налазе се државне шуме у којима је забрањена сеча, лов и риболов. Нема великих саобраћајница, а главни пут кроз село није асфалтиран. Све важније установе су смештене у Слатини. Село слави црквени празник „Марковдан“.


Црни бор (Pinus nigra) је високо четинарско дрво. Једна је од најраспрострањенијих врста борова које расту у Србији.
1 Опис
У зависности од услова средине црни бор може порасти и до 40 м. Има широко купасту кишобранасту крошњу. Кора стабла је дебела, тамносива, испуцала у неправилним браздама. Код старијих стабала бразде су и попречне. Младе гране су голе, сјајне, покривене ситним љуспама. Пупољци су смоласти, при врху оштро зашиљени. Четине су тамнозелене и круте, дуге 8-18 цм, по две у рукавцу. Отпадају после 4-5 година. Мушке цвасти смештене су при врху овогодишњих гранчица, а женске (које уобичајено зовемо шишарке) су висеће и формирају се дуж целе гране. Цвета априла-маја. Шишарке су округласте, дуге 4-10 цм, сјајно смеђе. Семе сазрева до јесени друге године, а шишарке се отварају у пролеће треће године.
2 Распрострањеност
Ареал црног бора простире се у јужној Европи, од источне Шпаније и јужне Француске, преко Корзике и Калабрије, Аустрије и Балканског полуострва до Мале Азије и Крима. Најчешће расте на надморској висини од 400 до 1300 м, али се на Копаонику могу наћи поједини примерци и на 1650 м н. в.
Има велики број подврста, варијетета и станишних раса чији су ареали јасно дефинисани. Код нас се јављају:
Pinus nigra ssp. Pallassiana – кримски бор, карактеристичан за најјужније ареале, код нас се налази само на подручју око Босилеграда.
Pinus nigra ssp. Gočensis – описан на Гочу.
Pinus nigra ssp. Zlatiborica – описан на Златибору и Муртеници
3 Станиште
Црни бор је врста светла и једна је од најважнијих врста за пошумљавање стрмих терена. Пионирска је врста, изузетно отпоран на услове станишта, па подноси екстремне услове – сушу и јаке ветрове. Може расти на готово вертикалним литицама. Веома је отпоран и на градске услове.
Изграђује заједнице са великим бројем лишћарских и четинарских врста. У западној Србији широко је распрострањена заједница црног и белог бора.
4 Употреба
У Србији под шумама црног бора налази се површина од 61.506 ha, или 2,6%. Дрво црног бора користи се у примарној преради дрвета за производњу фурнира и резане грађе, док се у финалној преради дрвета ови производи користе за производњу разних врста намештаја. Цењено је и као грађевинско дрво. Због своје трајности дрво срчевине посебно је цењено у производњи прозора, врата, кровних конструкција, подова и других производа изложених променљивим атмосферским утицајима. Дрво је богато смолом, трајно и отпорно, нарочито ако се налази испод воде. Дрво пања, које има повећани садржај смоле, користи се за екстракцију, а у народу је познато под називом “луч”. Луч се користи за лако паљење ватре.
5 Значај у озелењавању
Изузетно је значајна врста у пејзажном обликовању, како због своје отпорности на готово све услове станишта, тако и због лепог хабитуса и изразито тамне боје четина, која ствара ефектне контрасте са врстама светлијих боја.
Познати су многи култивари, између осталих:
Pinus nigra ’Columnaris’ – ваљкаста форма са сасвим кратким, нагоре повијеним гранама.
Pinus nigra ssp. Laricio ’Monstrosa’ – ниска форма са кратким и дебелим гранама и густим тамним четинама.
Pinus nigra ssp. Laricio ’Nana’ – жбунаста форма, расте споро и достиже висину до 4 м.
Pinus nigra ssp. Laricio ’Pendula’ – жалосна форма код које су снажне гране повијене надоле.
Pinus nigra ’Pyramidalis’ – ускопирамидална крошња са дугим плавичастим четинама.
6 Споменици природе
На Каменој Гори надомак Пријепоља расте стабло црног бора старо више од 400 година. Мештани га зову Свети Бор или Светибор. Под заштитом државе је као споменик природе. Стабло је импресивних димензија.


Бауцен (Bautzen, Budyšin; пре 1868. године носио је лсрп. име Будишин) град је у њемачкој савезној држави Саксонија. Једно је од 63 општинска средишта округа Бауцен. Посједује регионалну шифру (AGS) 14625020, NUTS (DED24) и LOCODE (DE BAU) код. Налази се на реци Шпреја у источној Саксонији.
По подацима с краја 2007. град има 41.364 становника.
Иако у граду живи свега 5-10% Лужичких Срба, Бауцен важи за њихов политички и културни центар у Горњој Лужици.
Градоначелник Бауцена је Кристијан Шрам (ЦДУ).
1 Историја
Овај град се први пут у историји помиње 1002. Године 1018. у Бауцен је потписан мир између немачког краља Хенрика II и пољског кнеза Болеслава I. По њему, Бауцен је био под пољском влашћу. Град је постао део Светог римског царства 1033, затим Чешке 1319, и најзад Саксоније 1635.
За време Немачке Демократске Републике Бауцен је био познат по своја два затвора. Данас је у функцији један од њих, док је други (где су затварани политички затвореници) претворен у меморијални музеј.
2 Географски и демографски подаци
Град се налази на надморској висини од 204 метра. Површина општине износи 66,6 km².
3 Становништво
У самом граду је, према процјени из 2010. године, живјело 41.161 становника. Просјечна густина становништва износи 618 становника/km².


Маријана Царић је српска универзитетска професорка. Председница је Савета Универзитета Привредна академија.
1 Биографија
Докторирала је на Технолошком факултету Универзитета у Новом Саду у области техничких наука. Редован професор је од 1985. године на Технолошком факултету Универзитета у Новом Саду, за предмете технологија млека и млечних производа и методе конзервисања, и шеф Катедре за технологије конзервисане хране од 2003. до 2006. Продекан је за науку Технолошког факултета у 3 мандата. Члан је Директоријума Министарства за науку и заштиту животне средине Србије од 2002. до 2007. Сада је рецензент Комисије за акредитацију и проверу квалитета (КАПК) у високом образовању Министарства просвете, науке и технолошког развоја Србије.
Публиковала је преко 230 научних радова, од којих око 50 у водећим међународним часописима. Објавила је 8 књига на српском језику. Аутор је књиге Concentrated and Dried Dairy Products. Коаутор је 17 књига колектива аутора водећих светских издавача. Била је на усавршавању у Швајцарској, Немачкој и као гостујући професор на Државном универзитету Јуте. Носилац је више домаћих и међународних признања за допринос развоју науке и примену резултата научних истраживања у индустрији у области биотехнологије.


Потсдамска декларација (Potsdam Declaration), или Прокламација која дефинише услове за јапанску предају (Proclamation Defining Terms for Japanese Surrender), била је изјава која је позвала на предају свих јапанских оружаних снага током Другог свјетског рата. Дана 26. јула 1945. године, предсједник Сједињених Америчких Држава Хари Труман, премијер Уједињеног Краљевства Винстон Черчил и предсједавајући Републике Кине Чанг Кај Шек представили су документ у којем су наведени услови предаје Јапанског царства, а који су договорени на Потсдамској конференцији. У ултиматуму је наведено да ће, уколико се не преда, Јапан бити суочен са „брзим и потпуним уништењем”.


Хоџкинова болест (Morbus Hodgkin) или лимфоретикулом је малигно обољење лимфоцитног ткива које се карактерише бујањем ћелија познатих као Рид-Стернбергове ћелије, што доводи до безболног прогресивног увећања лимфног ткива (најчешће лимфних жлезда). То је најчешћи облик малигног лимфома и чини око 40% свих малигних лимфома. Први целовитији опис ове болести дао је Томас Хоџкин 1832. године.
1 Учесталост
Лимфоми чине око 3-6% свих малигних тумора. Заједно са појединим врстама леукемије, они чине групу лимфопролиферативних обољења. Стопа учесталости на 100.000 људи износи 3,3 за мушкарце и 2,3 за жене. У Јужној Америци и тропској Африци болест се јавља искључиво у дечјем и раном пубертетском добу, а после 20-те године живота се нагло смањује и ишчезава. Насупрот томе, у Јапану се Хоџкинова болест обично јавља тек после 30-те године и са старењем се учесталост стално повећава. У САД и Европи постоје два замаха ове болести, око 28. и 60. године живота.
2 Етиологија и класификација болести
Узрок настанка болести је непознат. Претпоставља се да настаје у корелацији наследног фактора и фактора спољне средине. Испитивања показују да болест у дечјем и младићком добу углавном изазива вирус, а да касније са старењем настаје услед соматских мутација и слабљења имунолошког система.
Хоџкинова болест код 90% болесника почиње у једној од лимфних жлезда, а у преосталих 10% случајева у неком од органа. Вратне лимфне жлезде су најчешће место њене прве локализације. Клинички (анатомски) болест се категорише на следећи начин:
Стадијум I
локализација само у једној лимфној жлезди.
Стадијум II
локализација у два или више лимфних подручја, са исте стране дијафрагме.
Стадијум III
локализација у лимфном ткиву са обе стране дијафрагме (лимфне жлезде, слезина и Валдејеров прстен).
Стадијум IV
дифузна захваћеност једног или више екстралимфних органа, уз обољење лимфних жлезда или без њега.
3 Симптоми
Доминантан знак у клиничкој слици су присутни увећани лимфни чворови без симптома. Већина болесника има повећане вратне лимфне чворове, те лимфне чворове медијастинума што може узроковати кашаљ. У зависности од напретка болести могу се јавити и други симптоми попут повишене телесне температуре, ноћног знојења, губитка телесне тежине и свраба.
Одсуство системских знакова болести се обележава великим словом "А", а присуство великим словом "Б". Одсуство биолошких ненормалности (убрзана седиментација, хипоферемија и сл) се обележава малим словом "а", а присуство ових поремећаја малим словом "б".
4 Дијагноза
Компјутеризована томографија трбуха приказује величину свих жлезда, као и стање органа у абдомену. Нуклеарна магнетна резонанца је осетљивија од компјутеризоване томографије, добија се више детаља о жлездама и органима, и свакако је мање штета јер нема зрачења организма. Лабораторијска испитивања обухватају испитивање крвне слике и утврђивање промена у њој. Такође је неопходно хистолошко испитивање костне сржи ради потврђивања или искључивања постојања Хочкиновог лимфома. Радиоизотопска испитивања раде се кад постоје промене на коштаном систему, слезини и јетри.
5 Лечење и прогноза
У зависности од клиничког стадијума и патохистолошког типа, ток болести може да буде различит. Хоџкинов лимфом је излечив радиотерапијом, комбинованом хемотерапијом, или комбинацијом и једног и другог, у 50-80% случајева. Уобичајено је да се стадијуми I и II третирају радиотерапијом, а стадијуми III и IV примају хемотерапију, али у зависности од случаја може се применити и комбинација радио и хемотерапије. Као значајни прогностички фактори наводе се клинички стадијум, пол, године, постојање велике туморске масе и сл. Запажено је да знатно бољу прогнозу имају болесници у раним клиничким стадијумима (I-II A), особе женског пола, особе млађе од 30 година, као и болесници који немају велику туморску масу. С обзиром на то да је код болесника са Хоџкиновом болести поремећен ћелијски имунитет, ови болесници чешће оболевају од туберкулозе, различитих опортунистичких инфекција итд.


Факултет културе и уметности Универзитета у Варшави, (оригинални назив на пољском језику: Wydział Nauk o Kulturze i Sztuce Uniwersytetu Warszawskiego) је један од 25 факултета Универзитета у Варшави.
1 Историјат факултета
Факултет културе и уметности је наследник Историјског факултета Универзитета у Варшави.
Факултет је основан 1. септембра 2020. године наредбом ректора Универзитета у Варшави од 15. јуна 2020. године, којом је Историјски факултет трансформисан: Историјски институт у Историјски факултет, Институт за археологију - у Археолошки факултет, а некадашњи Историјски факултет постао је Факултет за културу и уметност.
2 Образовни смерови
Доступни смерови:
Етнологија и културна антропологија
Историја уметности
Музикологија


Мезотрофно језеро (meso — средње и trophos — храњење) је језеро које се одликује средњим садржајем хранљивих биогених материја, па се према продукцији налазе између еутрофних и олиготрофних језера. Дубина воде је 3-5 метара, плићаци су слабије развијени. Мезотрофне језерске басене карактерише продукција фитопланктона, алги и богатство рибом. Оваква језера заступљена су у Финској, а опсежна истраживања вршена су на језеру Похјалампи у источном делу земље, у циљу утврђивања главних одлика оваквих водених басена.


Артур 3: Рат два света (Arthur et la guerre des deux mondes) француски је анимирани/играни филм из 2010. године чији је писац, продуцент и режисер Лик Бесон, који је заснован на његовом истоименом роману, са главним улогама које тумаче Фреди Хајмор и други глумци који репризирају своје улоге. ЕуропаКорп је продуцирала филм, који представља трећи и последњи део Бесонове Артур серије, након филма Артур и Минимоји и његовог наставка Артур и Малтазарова освета. Филм почиње са ничим изгубљеним, Артур мора почети да се враћа на своју нормалну величину и суочава се са Малтазаром у масовној финалној битци док Малтазар прети да преузме читав универзум.
1 Радња
Малтазар је успео да пређе у људски свет. Његов циљ је једноставан: да окупи велику војску и освоји свет. Чини се да само Артур може да осујети његове планове, али прво мора да се врати у своју спаваћу собу и на нормалну величину. Пошто је још увек у формату Минимоја, наравно да може да рачуна на Селенијину и Бетамешову помоћ, али највеће изненађење је помоћ коју нуди Даркос, Малтазаров син, који тврди да жели да пређе на Артурову страну. Пешице, бициклом, аутомобилом, па чак и „харли-дејвидсоном” – Артуру и његовим пријатељима биће потребна сва могућа помоћ у коначном обрачуну с Малтазаром.


3Д штампа је модерна технологија производње тродимензионалних објеката. У тродимензионалној штампи објекат се креира сукцесивним наношењем слојева материјала. 3Д штампа представља генерално брже, јефтиније и лакше решење од других технологија производње 3Д објеката. Омогућава израду макета делова и склопова од више различитих материјала, различитих механичких и физичких својстава у јединственом процесу. Ова технологија производи моделе који верно опонашају изглед, утисак и функционалност производа прототипа. У последњих неколико година 3Д штампачи су постали финансијски доступни малим и средњим предузећима, чиме се израда прототипа помера из тешке индустрије и у канцеларијско окружење. Сада је могуће и истовремено уклапање различитих врста материјала. Осим израде прототипова, 3Д штампачи нуде велики потенцијал за производњу различитих апликација у области производње накита, обуће, индустријског дизајна, архитектуре, аутомобилске индустрије, авио, стоматолошке и медицинске индустрије.
1 Историја
Амерички изумитељ Chuck Hull je 1986 одштампао први тродимензионални предмет. У питању је била пластична шоља направљена техником стереолитографије (стврдњавање пластичне смоле под дејством светлости). Три године касније Хал је патентирао ову технику и основао компанију 3D Systems. Данас је она једна од водећих компанија на свету у пољу 3Д штампања. У овој компанији развијен је први формат за 3Д штампање – STL (од термина стереолитографија). Крајем осамдесетих година, Скот Крамп је поставио основе за моделирање спајањем наношених слојева FDM (Fused Deposition Modeling). Крамп је патентирао ову технику и основао компанију Stratasys. Ово је једна од најзаслужнијих техника за експанзију 3Д штампања у свету. Крајем прошле године, Stratasys се спојио са компанијом Objet још једним великим играчем у свету 3Д штампе. Ирска компанија „Mcor Technologies“ од средине прошле деценије ради на усавршавању процеса ламиновања разних материјала за стварање тродимензионалних објеката. Уређаји једноставно исецају танке слојеве папира, метала или пластике и лепе их једне на друге. Њихова машина „Mcor IRIS“ користи класичан папир A4 формата за 3Д штампу, а сваки слој може да се обоји пре лепљења, тако да финални слој није ограничен на једну или неколико боја као што је случај код већине техника 3Д штампе. Управо због тога што се користи обичан папир, многе фотокопирнице широм света почеле су да нуде услуге 3Д штампања на овом уређају. Средином осамдесетих година 20. века на Универзитету Коронел под покровитељством америчке агенције за истраживање напредних војних пројеката (DARPA, Defense Advanced Research Projects Agency), настала је техника синтеровања (спајање праха у чврсте објекте). Код ове технике може да се користи широк спектар материјала у праху, од метала преко пластике и керамике. Само спајање праха врши се под дејством енергетског зрака, најчешће ласера, али могу да се користе и електронски снопови као и фокусирани топлотни извори. Професори који су осмислили и патентирали ову технику основали су компанију „DTM“. Године 2001. Највећи конкурент „DTM-a“, „3D Systems“, купио је компанију заједно са свим њеним патентима. И поред свих очигледних предности ови штампачи су и даље били намењени само компанијама и дуго времена нико није замишљао да би људи уз свој кућни рачунар желели да имају и 3Д штампач, све до 2005. године. Инспирисани развојем рачунара „Atlair 8800“, студенти са Универзитета Корнел покренули су пројекат „Fab@Home“, чији је циљ био дизајн „open source“ система за 3Д штампање, који би људи могли сами да направе код куће. Као резултати овог пројекта појавили су се планови за израду два различита модела. Исте године када је и „Fab@Home“, започео је и пројекат РепРап са још амбициознијим циљем – да се направи 3Д штампач који је у стању да сам себи прави компоненте и резервне делове! Уређаји из оба пројекта користе технику FDM (преименовану из правних разлога у FFF – Fused Fillament Fabrication). Термопластика се загрева кроз специјалну млазницу и наноси на подлогу слој по слој док предмет не буде заврешн.„Fab@Home“ и RepRap и данас постоје. Њихова искуства можете и сами искористити да саставите 3Д штампач. Ипак наслеђе ових пројеката је прешло у комерцијални домен. По истеку важности првих патената за FDM технологију 2009. Године основана је компанија MakerBot, чији су штампачи намењени онима који код куће желе да се баве моделима и техником. MakerBot-ови уређаји продају се као комплети које корисници сами склапају у готов штампач, самим тим су јефтинији и приступачнији ширем кругу људи.
2 Технике 3Д штампања
По техници 3Д штампања можемо разликовати технологије
Inkjet
Fused Deposition Modeling (FDM)
Стереолитографија
Селективно ласерско синтеровање (SLS)
Производња објеката ламинацијом (LOM)
2.1 Inkjet
Један од основних начина 3Д штампе је у ствари надоградња на класичан Inkjet. штампач. Модел се прави један по један слој (од гипса или смоле), а inkjet распршује везивно средство у облику модела који се штампа. Ова технологија је једина са којом је могуће штампање прототипа у пуној боји
2.2 Fused Deposition Modeling (FDM)
Овом методом, слојеви се добијају тако што млазница истискује танко влакно истопљене термопластике на површину за штампу. Слојеви се праве укрштено, тј. сваки слој се истискује под углом од 90° у односу на претходни (слика 2.2). Тиме се постиже чврстина завршног модела. Могуће је користити неколико различитих материјала за штампу, са различитим карактеристикама, у чврстини и температурним особинама. Данас постоје и материјали који су растворљиви у води. Они се могу користити приликом штампе као привремена подршка за одређене делове. Ово је тренутно најраспрострањенији вид 3Д штампе.
2.3 Стереолитографија
У стереолитографији модели се производе тако што зрак UV (ултра љубичастог) светла прелази преко базена са фотоосетљивом течношћу (слика 3). У току израде модел се спушта у кадицу слој по слој, док се не добије финални производ. Још једна предност ове врсте технологије 3Д штампе је висок ниво детаља и обраде завршне површине. Једна од главних предности ове методе штампања је њена брзина. У овој технологији исти модели се производе и до 5 пута брже него у свим осталим техникама. У овој технологији је интересантно откривање завршног производа. Након што је штампање дела завршено, Он се лагано уздиже из кадице са раствором фотополимера од кога је и направљен. Ово је много једноставније од ломљена вишка конструктивних елемената, које је неизоставно код осталих видова штампе.
2.4 Селективно ласерско синтеровање (SLS)
Ова метода је спој 3Д штампе и ласера. Процес је сличан стереолитографији, са разликом што је UV светло замењено ласером, а базен са фотополимером са прашкастим материјалом. Главна предност SLS је могућност да се делови производе од широког дијапазона материјала, пластике, керамике i метала.
2.5 Производња објеката ламинацијом (LOM)
Овде се користе слојеви материјала (обично папира или пластике) исечени ласером или сечивом, који се након тога спајају лепком. Једна од најновијих машина овог типа је Mcor Matrix, која користи обичан A4 папир и лепак на воденој бази. Овоме се постиже много мања цена израде модела, без штетних утицаја на животну средину.
3 Примена 3Д штампача
Израда прототипова
Штампане куће
Прављење хране
Медицина
Свемир
3.1 Израда прототипова
Једна од највећих примена увек ће бити, коришћење при изради прототипова нових уређаја и предмета, где је дизајнерима омогућено да предмете које су замислили и нацртали држе у рукама за неколико сати уместо да чекају на израду и изливање предмета скупом технологијом калупа
3.2 Штампане куће
Компанија WinSun из источне Кине одштампала је у једном дану 10 кућа у пуној величини, користећи 3Д штампач. У том поступку коришћен је цемент који се брзо суши, али су творци опрезни и још увек не откривају тајну ове нове технологије. Компанија је куће правила у штампачу ширине 10 метара и висине 6,6. Зидови су прављени слој по слој од цемента и уситњеног грађевинског отпада. Проналазач штампача „Ma Jihe“ је казао да је за добијање природног камена потребно ископати блокове и уситнити га у делове. Овај комплетан процес утиче на животну средину. И поред тога што му је за креирање 3Д штампача требало 12 година, Јихе је изјавио да ће овај процес бити колико еколошки, тако и економски исплатив. Са његовим 3Д штампачем се рециклира рударски отпад и претвара у употребљиве материјале. Крајњи циљ је да њихов штампач може да одштампа сваки дигитални облик који им буду донели њихови клијенти, по приступачној цени. Коришћење ових технологија смањује изложеност грађевинског радника прашини, а провера квалитета штампаних зграда спроводиће се независно за сваки објекат. Ове нове 3Д куће још увек нису обухваћене кинеским законодавством. Тренутна серија кућа је једноспратне структуре, а компанија се нада да ће исту технологију моћи да примене и на изградњу небодера.
У Амстердаму 100 година након што су богати трговци кренули да граде, узане куће од цигле које Амстердаму дају његов карактеристични печат, холандске архитекте помоћу 3Д штампача праве савремену верзију куће поред канала тако што производе пластичне компоненте и склапају их попут Лего коцки. Према речима Хедвига Хајнсмана из архитектонског студија „Dus”, главни циљ покретања овог демонстрационог пројекта није штампање целе куће, већ њених делова. Ови делови ће пратећи развој 3Д-штампања током периода од три године, вероватно бити више пута мењани, дорађивани и усавршавани. Сврха овог пројекта, је пре свега, да се открију могућности примене 3Д штампања у грађевинарству – производњом нових материјала, и техника изградње. „Једини начин да то сазнамо јесте да то направимо”, kaže Хајнсманова супруга, која замишља будућност у којој ће свако за себе правити јединствене архитектонске облике на лицу места, или бирати готове архитектонске пројекте у интернет продавници. У средишту пројекта је 6 метара висок штампач “Kamermaker” (директан превод градитељ просторија). Реч је о увећаној верзији кућног 3Д штампача који производи “Ultimaker”, популарна међу онима који се из хобија баве 3Д штампањем. Да би, слој по слој, одштампао један блок у облику пчелињег саћа, “Kamermakeru” је потребно око недељу дана. Први одштампани блок, који чини један угао зграде и део степеништа, био је тежак 180 килограма. Идеја је да касније ови блокови буду испуњени неком врстом пенастог материјала, који је још у фази развоја, а који ће моћи да се стегне попут бетона. Он ће блоковима дати додатну тежину и повезати их у једну целину. Ово „Градилиште” на северу Амстердама је и изложба, који заинтересовани могу да посете за 2,50€.
3.3 Прављење хране
Компанија ChocaByte из Сиднеја основана је прошле године са циљем да направи 3Д штампач који штампа предмете од чоколаде. Овај штампач ради на веома једноставном принципу користећи FDM, и израђује предмете максималних димензија 5,8 x 2,54 x 2,54 cm. Корисници могу да бирају између 100 унапред спремљених шаблона, а за израду предмета потребно је имати посебне кертриџе који коштају између 4 и 6 долара.
Апарат за домаћинство Fudini ускоро би нам свима могао омогућити да уживамо у својим омиљеним јелима из 3Д штампача. Произвођачи овог уређаја, за свој производ тврде да представља савршен спој, хране, уметности и дизајна. За овај уређај кажу да може да направи било шта. Од чоколадних штанглица до равиола. Очекује се да ће се овај уређај наћи у продаји у наредним месецима, по цени од око 100€. Његова пуњења чине капсуле напуњене свежим састојцима од којих се жељено јело спрема. Корисник затим бира изглед хране, а она се штампа тако што се у слојевима наносе различити састојци.
Компанија „Natural machines”, која је развила ову машину, предлаже и коришћење, уређаја од стране родитеља који желе да обрадују своје најмлађе штампајући храну у облику животиња или ликова из цртаћа. Линет Кучма, једна од оснивача компаније је и бивши менаџер за јавност компаније „Microsoft”. Она открива да се произвођач нада да ће му главне муштерије бити домаћинства и ресторани, а интересовање су показале и продавнице хране на мало, неке желе да продају храну коју би одштампале, а друге желе да продају различита пуњења за штампаче. Ипак „Fudini” још увек има својих ограничења. Оне не обавља аутоматски сав посао у кухињи, и заправо не кува храну. Ако имате све састојке и знате да припремите оброк, то ће сигурно још неко време бити много боље. Главна предност Fudini-ја, је да он чини храну лепшом и занимљивијом.
3.4 Медицина
Британска компанија започела је револуцију у свету реконструктивне хирургије коришћењем технологије 3Д штампања. Техника ове компаније из Шефилда подразумева прикупљање 3Д података применом безболне фотограметрије. Ова техника низом камера прави слике, а затим их спаја у јединствен 3Д модел. Ови подаци се потом укрштају са магнетном резонанцом и компјутерском фотографијом како би се постигло савршено уклапање са лицем особе за коју се прави протеза. Овако се могу креирати нови делови тела уместо оштећених. Новим органима могуће је додавати чак и поре и младеже како би изгледали што реалније.
Поступак репарације увета, започео би коришћењем одраза другог увета, или фотограметријом, увета, неког од чланова породице. Цео процес стварања дигиталног модела траје неколико сати, а штампање је готово за неколико дана. Процес самог штампања је посебно осетљив, с обзиром да је јако тешко постићи изглед идентичан органском ткиву. Са друге стране, причвршћивање новог дела тела је једноставно коришћењем неке од већ познатих техника којима се служе хирурзи.
Ерик Морган (60), који је изгубио пола лица након што је оболео од рака данас може разговетно да говори, једе и пије захваљујући новом лицу са 3 штампача. Моргену је одстрањена готово цела лева страна лица, Након што му је откривен агресивни тумор. Четири године касније он је добио ново протетичко лице. Његово ново лице, прво те врсте у Великој Британији, направљено је применом технологије 3Д штампања. На основу дигиталних снимака на основу одраза неоштећене стране лица начињене су слике како би лице требало да изгледа. Након тога је 3Д штампач, слој по слој направио најлонски калуп који је употребљен за израду протезе.
Хирурзи су недавно објавили да су успели да 75% лица замене имплантима који су направљени 3Д штампањем. На основу начињених снимака направљени су модели импланта. Потом су импланти направљени уз помоћ 3Д штампача у компанији “Oxford Performance Materials” у Конектикату слагањем посебних слојева нове врсте пластике полиетеркетонкетанона (PEKK). Пацијент је успешно оперисан 4. марта 2014 године и то је први такав случај у Америци од када је средином фебруара 2014 одобрено коришћење оваквих импланата.
3.5 3Д штампачи у свемиру
Америчка свемирска агенција NASA објавила је да је успела да успешно одштампа први 3Д објекат у свемиру. Овиме ће се драстично смањити трошкови за слање делова и алата јер ће их на станици производити од пластичних нити. Овај апарат у свемирској технологији из NASA је малих димензија, величине тостера. У лабораторијама NASA, на 3Д штампачима се праве и мали сателити као и резервни делови и делови ракета који могу да издрже екстремне температуре. Котури пластичних нити могли би да замене мноштво до сада потребних алата и делова опреме чије је слање у свемир до сада било неопходно. Предстојаће тестирање 3Д штампача на свемирској станици показаће где су границе ове технологије.


Кристијан (енгл. Christian; 12. август 1969) био је лав рођен у заточеништву којег су Аустралијанци Џон Рендал и Ентони „Ејс” Берк купили у робној кући Хародс у Лондону 1969. године. Касније га је у дивљину Африке вратио конзерватор Џорџ Адамсон. Две године након што је Адамсон пустио Кристијана у дивљину, његови бивши власници одлучили су да га потраже како би видели да ли ће их Кристијан запамтити. Он их је препознао, а са њим су биле и две лавице које су такође прихватиле људе.
1 Ране године
Кристијан је рођен 12. августа 1969. године.
Кристијана је „Хародс” првобитно набавио од сада угашеног зоолошког врта у Илфракуму, у Северном Девону у Енглеској. Рендал и Берк су купили Кристијана за 250 гвинеја (262 фунте и 10 шилинга, у валути пре децимализације).
Рендал и Берк, заједно са својим пријатељицама Џенифер Мери Тејлор и Јунити Џоунс, бринули су о лаву у свом стану у Лондону све док није напунио годину дана. Како је постајао већи, људи су преместили Кристијана у своју продавницу намештаја — случајно названу „Софистокат” (енгл. Sophistocat) — где су му биле обезбеђене просторије за живот у подруму. Рендал и Берк су добили дозволу од локалног свештеника да вежбају Кристијана на гробљу Моравске цркве, недалеко од Кингс роуда и улице Милман, SW10; такође су водили лава на једнодневне излете на море.
Кристијанова растућа величина и све већи трошкови његове неге навели су Рендала и Берка да схвате да га не могу задржати у Лондону. Када су Бил Траверс и Вирџинија Макена, звезде филма Живети слободно (енгл. Born Free), посетили продавницу намештаја Рендала и Берка и упознали Кристијана, предложили су да Берк и Рендал потраже помоћ од Џорџа Адамсона. Адамсон, британски конзерватор и заговорник заштите лавова у Кенији, који је заједно са својом супругом Џој Адамсон одгајио и ослободио лавицу Елсу, пристао је да реинтегрише Кристијана у дивљину у њиховом комплексу у Националном резервату Кора. Вирџинија Макена је писала о том искуству у својим мемоарима The Life in My Years, објављеним у марту 2009. године.
Адамсон је упознао Кристијана са старијим мужијаком, „Бојем” (енгл. Boy), који је коришћен у играном филму Живети слободно и који је такође имао истакнуту улогу у документарном филму Лавови су слободни (енгл. The Lions Are Free), а касније и са женским младунчетом Катанијом, како би формирали језгро новог чопора. Чопор је претрпео многе неуспехе: Катанију су вероватно појели крокодили на појилу; другу женку су убили дивљи лавови; Бој је био тешко повређен, касније је постао социјално повучен, а Адамсон га је устрелио након што је смртно ранио његовог помоћника Стенлија. Ови догађаји оставили су Кристијана као јединог преживелог члана првобитног чопора.
Током годину дана, док је Џорџ Адамсон настављао свој рад, чопор се усталио у региону око Коре, са Кристијаном као вођом чопора који је започео Бој.
2 Поновни сусрети
2.1 1971.
Након што су пратили Кристијана на путовању из Енглеске у његов нови дом у Кенији, Рендал и Берк су остали неко време како би помогли Кристијану да се прилагоди. Када су били сигурни да се Кристијан успешно интегрисао у нови чопор који је Џорџ Адамсон успоставио, Рендал и Берк су се вратили у Енглеску.
Према документарцу, након завршетка истраге о Стенлијевој смрти после које је „Бој” устрељен, знајући да би Џорџу вероватно пријала пријатељска лица, Рендал и Берк су одлучили да је време да поново посете Кристијана. Будући да је прошло скоро годину дана откако су га последњи пут видели, Адамсон их је упозорио да их Кристијан можда неће запамтити. Филм приказује лава како прво опрезно прилази, а затим, препознавши ко су, брзо и разиграно скаче на двојицу мушкараца, стојећи на задњим ногама и обавијајући предње шапе око њихових рамена, трљајући им лица. Документарац такође приказује лавице, Мону и Лизу, као и усвојено младунче названо Суперкаб (енгл. Supercub), како поздрављају двојицу мушкараца.
2.2 197X
Рендал описује последњи, углавном неснимљен сусрет који се догодио (неки новински чланци наводе 1974. годину, док Џорџ Адамсон наводи јануар 197X). До тада је Кристијан успешно бранио сопствени чопор, имао је своје младунце и био је отприлике двоструко већи него на снимку ранијег сусрета. Адамсон је саветовао Рендала да ће то највероватније бити узалудно путовање јер није видео Кристијанов чопор девет месеци. Међутим, када је Рендал стигао у Кору, Кристијан и његов чопор су се вратили у Адамсонов комплекс дан раније.
Џорџ Адамсон је бројао дане без виђања Кристијана од последњег сусрета у рано пролеће 197X. У својој књизи My Pride and Joy (New York: Simon and Schuster, март 1987) бележи да је после 97 дана престао да броји.
2.3 Судбина
Кристијанова коначна судбина везује се за средину 1970-их. Кристијан је последњи пут виђен како иде према Националном парку Меру након што се упутио на север и прешао реку Тану почетком 197X. С обзиром на то да лавови имају просечан животни век од 10 до 20 година, Кристијан је сигурно угинуо. Рендал лично гаји наду да је Кристијан успео да се потпуно интегрише у дивљину и проживи пун живот као дивљи лав, као и да Кристијанови потомци и даље живе у данашњој Кенији.
3 У медијима
Године 1971, како би помогли у финансирању Кристијановог повратка у дивљину, Рендал и Берк су објавили књигу под називом Лав звани Кристијан (енгл. A Lion Called Christian). Упоредо са књигом, снимљена су и два једночасовна документарна филма, која су написали, продуцирали и режирали Бил Траверс и Џејмс Хил, под насловима Лав са краја света (енгл. The Lion from Worlds End) и Лав Кристијан (енгл. Christian the Lion). Други од њих садржао је и снимак поновног сусрета Рендала и Берка са Кристијаном.
Видео снимак сусрета из 1971. године, измонтиран из документарца, први пут је објављен на једном сајту обожавалаца 2002. године. Одатле га је преузео корисник Мајспејс-а, а затим је са Мајспејса постављен на Јутјуб, где је постао вирални видео и светска сензација, више од 30 година након догађаја. До јула 2009. године, неколико верзија видеа је прегледано милионима пута на Јутјубу, а једна је имала преко 18 милиона прегледа. Разни извори вести су од тада пронашли Рендала и Берка како би чули њихову тренутну перспективу о догађајима везаним за њихов живот са Кристијаном.
У септембру 2008. године, Сони пикчерс је објавио да је заинтересован за добијање права на причу о Кристијановом животу ради снимања играног филма.
Након ширења Кристијанове приче на Јутјубу, Рендал и Берк су ревидирали и поново објавили своју књигу 2009. године, у коју су додали и свој извештај о повратним посетама Кенији 1971. и 1972. године. Поред тога, два оригинална документарца су комбинована у један ДВД под називом Christian - the Lion at World's End, који је издала Фондација „Борн Фри” (енгл. Born Free Foundation). Додат је и видео предговор Вирџиније Макене. „Блинк филмс” је такође продуцирао 45-минутни документарац под називом Лав звани Кристијан (енгл. A Lion Called Christian), који је приказан на каналу Анимал планет, а такође је укључен на ДВД.
Дечја књига о Кристијану објављена је 2010. године. Књигу Кристијан, лав који грли (енгл. Christian, the Hugging Lion) написали су Џастин Ричардсон и Питер Парнел, а илустровала ју је Ејми Џун Бејтс. Књига је номинована као финалиста за 23. књижевну награду Ламбда у категорији дечје/омладинске фикције.
Кристијан се такође појавио у емисији Untamed & Uncut на каналу Анимал планет.
Званични портрет лава Кристијана, Ухуру, нацртала је хиперреалистична уметница Ема Тауерс Еванс 2021. године као подршку добротворним организацијама за очување природе.