Логика (гр. logiké = проза, вештина која се односи на речи и њихову употребу у закључивању и доказивању) је грана филозофије која изучава идеалне методе мишљења и испитивања; унутрашње и спољно посматрање, дедукцију и индукцију, образовање хипотеза и експеримент, анализу и синтезу. Дакле, ово је наука o формалним условима, принципима и правилима исправног, коректног мишљења. Логика представља вештину и методу правилног мишљења. Она је „логија“ или метода сваке науке, сваког учења и сваке уметности (музике на пример). Дефинише се као наука зато што се процес правилног мишљења може, као код физике и математике, свести на законе и њих може научити сваки човек; она је вештина зато што вежбањем човек стиче сигурност у своје мишљење.
Људско мишљење садржи све оно што човек мисли и тај садржај је изузетно разноврстан и велик. Мишљење је рефлексија бесконачног универзума феномена и процеса, укључујући и сам процес мишљења. Форме или облици садржаја мишљења, односно начин испољавања мишљења, уједно су и основни елементи или главне категорије логике: појам , суд и закључак. Логика је, по свом садржају, систематско проучавање тврдњи (судова, аргумената) и њихових веза са закључком. Логички исправна тврдња је она код које постоји логичка основа која повезује претпоставку из тврдње са закључком и потврђује је.
Осим наведених, научна логика користи се и другим појмовима, између осталих, то су: дефиниција, спецификација, научна чињеница, научни проблем, научно откриће, дистинкција (разлика), дескрипција (опис), експланација (образложење), предвиђање, доказ, оповргавање, проблем, хипотеза (претпоставка), теорија, закон (правило), верификација (потврђивање). Јасно је да се многи од ових појмова користе и у другим наукама, са идентичним или сличним значењем и применом.
У оквиру логике примењују се различите методологије резоновања: дедукција, која се од времена класичне логике сматрала као једина валидна метода, индукција, која је и даље предмет критика и абдукција (латински: abductio - одвођење), коју ревалоризује филозоф Чарлс Сандерс Перс.
1 Увод
Логика се не бави посебним подручјима стварности; она истражује процес(е) којим се долази до сазнања о стварности уопште и то је чини филозофском науком. Дакле, логика утврђује законе којима се долази до истине. У односу на схватање појма истине издвојиле су се формална логика и садржинска (конкретна) логика - прва се бави објективном истином и третира мишљење на формалан начин а друга се бави формалним правилима и третирањем правила мишљења на конкретан (садржински начин).
Грчки филозоф Аристотел из IV века п. н. е. се сматра оснивачем европске логике, он је поставио одличан темељ овој науци и први је користио варијабле за представљање логичких израза. У средњем веку се Аристотелова дедуктивна логика само надограђивала, све до XVII века, када енглески филозоф Франсис Бејкон уводи нову, индуктивну логику. У XIX и XX веку развија се симболичка логика, на почетку је била само развијенији облик дедуктивне логике, а касније је обухватила и индуктивну логику. Ова логика је шира и егзактнија од традиционалне. Симболичкој логици је претходила математичка логика, њој је непосредно претходио рад Лајбница, а истакнути представници су били Рудолф Карнап, Бертранд Расел, Алфред Тарски и др. Ова логика користи посебан систем знакова (слично математичким) са стриктно одређеним значењима. Ипак, овакав систем је ограничен у примени на сложеним појавама изражене динамике, као што су природне и друштвене појаве.
Са Хегелом, који је први дао формулацију правила дијалектичког мишљења, развија се дијалектичка метода која је значајно погоднија за третирање таквих појава зато што увек разматра и посебности датих ситуација. Ипак, његова логика је остала у оквиру идеализма а материјалистичку интерпретацију добија у радовима марксиста (нпр. Марксов Капитал садржи изражену примену дијалектичке логике). Логика није нормативна наука, али познавање форми мишљења и логичких закона помаже јаснијем и правилнијем изражавању као и проналажењу грешака у властитом и туђем мишљењу. Што се тиче односа психологије и логике, уочава се разлика у опсегу проучавања: психологија се бави свим психичким, интелектуалним, емотивним процесима и процесима воље док је логика усмерена само на форме истинитог и правилног мишљења.
Логика се у одређеним круговима посматра као део филозофије, а у другим као посебна наука. Представници онтолошке логике заступају становиште према којем су сви филозофски проблеми у основи онтолошки тако да ни логика није могућа као одвојена наука. Код гносеолошке логике заступа се мишљење да је логика дисциплина која се бави искључиво формалним условима спознаје и као таква само је део теорије спознаје која третира спознају у њеној укупности. Антропологизам у логици сматра да је мишљење део човекових активности па је према томе логика, која се бави човековим мишљењем, део антропологије. Лингвистички правац у логици налаже да нема мисли без језика, па је зато логика само практична примена лингвистике или њен део. Свим овим мишљењима супротан положај заузима схватање присталица чисте логике који наглашавају да логика не проучава реална дешавања (нпр. психичке процесе), већ идеалне појаве - мисли, а њима се не бави ниједна друга наука.
Не постоји општа сагласност о опсегу и предмету истраживања логике. Према традиционалном учењу, логика се бави класификацијом аргумената, систематског подвргавања логичких форми свим валидним аргументима, те проучавањем парадокса и логичких грешака (заблуда, неистина). Током историје логика се проучавала у оквиру филозофије (од античког доба), математике (од средине XIX века), а у XX и XXI веку, логика је важан део лингвистике, психологије, рачунарства и других интелектуалних активности.
2 Подела
Разликују се:
Бивалентна логика је логика која садржи само две истиносне вредности: истинито и лажно.
Модална логика за разлику од класичне прихвата модалне операторе. Модални оператор је пропозиционални оператор који није функтор истине, него појмова као што су могућност, контингентност, немогућност, нужност.
Модерна логика, за разлику од класичне, аристотеловске, уводи нове типове логичких веза и строге поступке аксиоматизације, формализације и симболизације.
Поливалентна логика за разлику од класичне, бивалентне, прихвата више од две истиносне вредности.
Формална логика описује форме систематског исправног мишљења: појам, суд, закључак (силогизам). Израз се најчешће употребљава као ознака за традиционалну, аристотеловску логику.
Хегелова логика, за разлику од аристотеловске, заснована је као синтеза традиционалне логике, гносеологије и онтологије, па су у њеним оквирима сви принципи аристотеловске логике ревидирани и приказани само као празне форме „разумског мишљења“. Она се понекад неадекватно поистовећује c дијалектиком.
Логички принципи, уобичајени назив за четири основна принципа или „закона“ коректног мишљења: принцип идентитета (principium identitis), принцип противречности (principium contradictionis), принцип искључења трећег или средњег (principium exclusi tertii sine medii), принцип довољног разлога (principium rationis sufficientis). Прва три принципа у основи је наговестио Аристотел, a четврти потиче од Лајбница.
Класична логика је уобичајени назив за логику конституисану на основу Аристотелових логичких списа, бивалентна, подразумева три темељна принципа: идентитета, непротивречности и искључења трећег.
Некласична логика је општа ознака за модалну, поливалентну и ослабљену логику.
3 Почеци логике, Античко доба
Почеци логике везују се за старе цивилизације, од оних насталих на тлу Индијског потконтинента, преко Кине до Грчке. Аристотел је први успоставио логику као филозофску дисциплину доделивши јој фундаменталну улогу у филозофији. Аристотел је у свом делу Органон (инструмент, оруђе) детаљно и на систематичан начин испитао облике мишљења и одредио правила с којим мишљење мора бити усаглашено. Сам Аристотел није користио назив логика, овај назив у ширу употребу уводе стоици у раном III веку п. н. е. Они су својом филозофијом донели нови, унификовани поглед на свет који су тумачили уз помоћ три основне дисциплине: логике, монистичке физике и натуралистичке етике.
Појам (грчки): λογικός (loghikòs) је кориштен у античкој филозофији још од времена Хераклита и Зенона, преко софиста до Платона, и то у генеричком смислу: оно што се односи на (грчки): λόγος" (logos), са вишеструким значењем „разум“, „дискурс“, „закон“ и сл. У стоичкој школи појмови (грчки): ἡ λογική (τέχνη) (e loghiké tékne), τὰ λογικά (tà loghikà) добивају техничко значење: „теорија просуђивања и знања“ које се односи не само на гносеологију (теорија спознања, епистемологија) већ и на формалну структуру мишљења.
Аристотел је логику поставио на систематичан начин; за њега, она се подудара са методом дедукције, јединим методом, како је сматрао, који поседује потребну и стриктну последичност која је очигледна у силогизму (дедуктивни закључак са две премисе и конклузијом (закључком)). Пример:
Сви људи су смртни.
Сократ је човек.
Дакле, Сократ је смртник.
Ипак, Аристотелова логика остаје само оруђе које само по себи не може аутоматски отворити пут ка истини. Истина зависи од премиса које формулише интелект, он интуицијом долази до спознаје универзалних концепата из који логика доноси само формално исправне закључке, од општих ка посебним.
4 Логика у Средњем веку до модерног доба
Током средњег века Аристотелове формулације су се допуњавале и додатно систематизовале. У делу Novum Organum, Франсис Бејкон је покушао да изгради нову методологију темељену на индукцији, а да логику представи као инструмент за научно истраживање.
Рад на овим питањима наставио је Рене Декарт, који је покушао да утврди да ли типичан ригорозни математички дискурс може постати темељ сваког знања, укључујући и оно филозофско. Томас Хобс, такође на пољу математике, сматрао је да је логика комбинација знакова и правила. Готфрид Лајбниц и његови следбеници покушали су да обједине комплекс логичко-лингвистичких структура у један универзални научни језик, односно, „симболичку и комбинаторичку логику“.
У XVIII веку дати су значајни доприноси развоју савремене логике. Имануел Кант, у Критици чистог ума, дефинисао је трансценденталну логику као део опште логике која се бави начином на који се људско знање може применити на емпиријске концепте, односно, како наука може помоћи људској спознаји. Кант је разликовао две врсте логичких хипотеза: аналитичке и емпиријске. Прве не могу бити контрадикторне, а друге су констатације. Ипак, ни једна од њих није била у могућности да побољша људску спознају о свету, јер аналитичке хипотезе нису давале додатну спознају премисама, а емпиријске нису имале универзални карактер. Зато је Кант предложио трећи тип хипотеза: (a priori) синтетичке у које је поново увео математичке хипотезе.
Готлоб Фреге је касније показао да аритметика води до суште логике, јер је сачињена од чисто аналитичких хипотеза. И други научници из Бечког круга су критиковали постојање а приори синтетичких судова. Хегел је затим одбацио оне филозофије које су у темеље логике постављале интуицију надразумске природе и претворио је дедуктивну методу у спирални поступак који на крају сам себе оправдава. Такав дијалектички систем сматра се супериорнијим од оног класичног.
5 Савремена логика
У другој половини XIX века логика се враћа проучавању формалних аспеката језика, дакле, формалној логици, и натуралистичким методама, што је допринело развоју математичке логике. Са модерном физиком, односно, квантном механиком, прелази се из логике Аристотела, тј. принципа искључења трећег (или средњег; лат. principium esclusi tertii sine medii) у логику Хераклита (антидијалектика) која принцип неконтрадикторности мења за принцип комплементарне контрадикторности: један квант истовремено и јесте и није, чиме се илуструје супротстављена дуалност једне те исте реалности (то је случај код честичног (корпускуларног) и таласног (ондуларног) аспекта материје).
Овај концепт, који представља прави парадокс појавних облика стварности, најавио је Хераклит: „Улазимо и не улазимо у исту реку, ми и јесмо и нисмо“
Значајан допринос на пољу формалне математичке логике дао је Курт Гедел. Он је својим теоремама показао да ако је неки формални систем логички кохерентан, његова неконтрадикторност се не може демонстрирати из самог логичког система. Смисао Геделовог открића је остао предмет расправе: са једне стране сматра се да његова теорема дефинитивно негира могућност долажења до математичких истина у које се може имати апсолутно поверење, а са друге стране, да је парадоксално показао да је потпуност (комплетност) једног система управо то, јер се не може демонстрирати: У супротном случају, ако један систем може демонстрирати сопствену кохерентност онда није кохерентан. Гедел је био уверен да уопште није разложио конзистенцију логичких система, које је увек сматрао за реалне функције са пуном онтолошком вредношћу, и да се чак и његова теорема непотпуности (некомплетности ) одликује објективношћу и логичком строгоћом. Објашњавао је да формулација којом се тврди њена недоказивост унутар једног формалног система, управо као таква истинита, зато што се не може ефективно демонстрирати.
Гедел је интерпретирао своје теореме као потврду платонизма, филозофске струје која тврди да постоје истините формуле које се не могу демонстрирати, дакле, да се појам истине не може редуковати тако да се може демонстрирати. У складу са овом филозофијом, био је уверен да се истина, нешто што је објективно (независно од конструкција које се граде демонстрирањем теорема), не може дати као закључак на крају било којег следа демонстрација, већ искључиво на почетку. Слично Пармениду, конципирао је „формалну“ логику као неодвојиву од „суштинског“ садржаја: „Не видим разлог зашто би требало да имају мање поверења у овај тип перцепције, дакле, у математичку интуицију, у односу на чулну перцепцију, која нас уводи у креирање теорија у физици и за очекивати је да ће се будући чулни осећаји ускладити са њом...“ (Курт Гöдел)
6 Логичка форма
Логика се сматра формалном када анализира и представља форму било којег валидног аргумента (тврдње, суда). Форма аргумента се изражава формалном граматиком и симболиком логичког језика како би се његов садржај могао употребити у формалном закључивању. Једноставније речено: реченице из обичног језика се преводе у језик логике. На овај начин се представља логичка форма аргумента. Она је неопходна јер се реченице у обичном језику јављају у великом броју различитих форми и степена сложености па њихова употреба у закључивању није практична. У првом реду, потребно је занемарити граматичке карактеристике које нису релевантне за логику (нпр. род и деклинација), заменити везе које нису потребне у логици (као „али“) са логичким везама као што је нпр. „и“ и заменити неодређене или двосмислене логичке изразе („било који“, „неки“ итд.) са стандардним изразима (као што је „сви“, или универзалним квантификатором „∀“). Даље, одређени делови реченице се морају заменити шематским знаковима (словима). Тако се, на пример, изразом „свако А је Б“ исказује логичка форма заједничка реченицама „сви људи су смртни“, „сви пси су месоједи“, „сви Грци су филозофи“ и тако даље. Фундаментални значај концепта форме у логици је препознат од античког доба. Аристотел је први користио варијабле како би представио валидне закључке. Фундаментална разлика између модерне формалне логике и традиционалне (или аристотеловске) логике, налази се у различитим анализама логичке форме реченица. Модерни начин је сложенији и свеобухватнији, јер аристотеловска логика није могла успешно рендеровати реченице са комбинацијом различитих квантификатора (нпр. „сви“ + „неки“); Аристотел је дозвољавао утицај само једног квантификатора на закључак. Међутим, као што је и у натуралном (природном, обичном) језику лингвистички неопходно препознавање рекурзивних реченичних структура, тако је и логици потребна рекурзивна структура логичких израза.
7 Семантика
Валидност логичког аргумента (тврдње, суда) зависна је од значења или семантике реченица које чине логички израз, из овог разлога логика се мора бавити и семантиком, дакле, значењем. Аристотел је у Органону и нарочито у спису О тумачењу, дао семантички оквир који је у XIII и XIV веку развијен у сложену у софистиковану теорију – теорију супозиције. Вилијам Окамски је дао свеобухватан преглед услова који су потребни и довољни да би једноставна реченица била истинита и како би показао који аргументи су валидни (ваљани), а који нису. Међутим, у XV и XVI веку занемарује се и губи проницљивост семантичког аспекта логике. Семантика се дефинисала само као релација између идеја у раном модерном добу. Истина или неистина нису ништа више од слагања или неслагања идеја, али из тога тако произилазе очигледне тешкоће. Џон Лок, уочивши овај проблем, направио је разлику између 'праве' истине, у којој наше идеје 'стварно постоје', и 'имагинарне' или 'вербалне' истине у којој су наше идеја, као Харпије или Кентаури који постоје само у нашем уму.
Овакво размишљање је у XIX веку доведено до крајности, у психологији и социологији познат као психологизам; сматра се да је то била веома ниска тачка у развоју логичке мисли. Модерна семантика је у одређеној мери сличнија средњовековном учењу, јер је одбацила психолошке услове истинитости. Ипак, увођење квантификатора је било потребно да би се решио проблем вишеструке уопштености, а тиме се анализа 'субјекат-предикат' на којој се средњовековна семантика темељила показала неприменљивом. Главни модерни приступ, који се бави значењем различитих делова израза, репрезентативан је у семантичкој теорији истине Алфреда Тарског код којег се, у крајњој анализи, долази до закључка да је исказ „снег је бео“ истинит онда и само онда ако је снег бео.
Један од фундаменталних концепата теорије модела је модел теоретске семантике. Интерпретација код овог модела састоји се од два дела. Један део детаљно приказује карактеристичне догађаје, особине и односе за дату ситуацију, приказану моделом. Чињеница је да људска бића нешто исказују како би дала информацију о одређеној ситуацији. Иако се значење реченице може одредити и када не познајемо конкретну ситуацију под условом да познајемо услове њене истинитости, информација из реченице се не може пренети, ако није повезана са личностима, предметима и релацијама између њих.
Други део теорије наводи правила за интерпретацију израза објектнога језика у односу на било који арбитраран модел. Теоријом модела спецификују се истиносни услови реченица објектнога језика. Истиносни услови спецификовани теоријом модела важе независно од појединачног модела, а појединачне реченице се могу интерпретирати само у односу на неки модел.
8 Закључивање
Закључивање се не треба мешати са импликацијом. Импликација се налази у реченицама типа 'ако је p онда је q', и оне могу бити истините или неистините. Услов истинитости таквих импликација: неистините су ако је претходник p истинит, а следбеник q неистинит, а у сваком другом случају су истините. Закључак се састоји од двије одвојене тврдње израза 'p, дакле q'. Закључак није истинит или неистинит, већ је валидан или није. Ипак, постоји веза између импликације и закључка: ако је импликација 'ако је p, онда је q' истинита, онда је закључак 'p дакле q' валидан. Филон Александријски је ово приказао у привидно парадоксалној формулацији 'ако је дан, онда је ноћ' - она је истинита само док траје ноћ, према томе, закључак 'дан је, дакле, ноћ је' је валидна ноћу али не и дању. Теорија закључивања или последица је систематично развијана у Средњем веку а нарочито су заслужни Вилијам Окамски и Волтер Барли. Специфична је управо за Средњи век и зато је претежно кориштена терминологија заснована на латинском језику.
9 Логика и херменеутика
Ј. К. Данхауер је у XVII веку употребио херменеутику као правило и методе потребне за тумачење Свете Књиге у свом делу Света херменеутика или Метода тумачења светих текстова. Закони које је представио су били потенцијално корисни свим наукама и знањима који се темеље на тумачењу писане речи.
Слобода и ширина којом се херменеутика одликовала дали су јој положај темељне науке и статус који је имала и логика. Ипак, логика се бави проучавањем исправности судова (аргумената, тврдњи) и логика је алат којим се спречавају грешке а херменеутика је фундаментална наука и алат којим се долази до значења текста, онога што је написано, и разумевање значења које је аутор желио пренети, дакле, херменутику нужно не интересују логичка истинитост и тачност. Истина коју херменеутика примарно настоји утврдити је оно значење којег је аутор желио пренијети својим текстом. Стварна и логичка истинитост значења текста и судови садржани у њему су секундарни за херменеутику. Дакле, у првој фази проучавања текста треба открити његово значење (уз помоћ херменеутике) а у другој фази може се разматрати његова истинитост или неистинитост (ослањајући се на логику).
Јасно је да логичка анализа захтева блиску везу са херменеутиком. Херменеутика је XVII и XVIII веку са логиком заиста и била саживела; херменеутика је за интерпретацију била њена логика и метода. Сматрало се да се уз исправне методе и логику размишљања може разумом спознати сва истина и стварност света, будући да разум може (има ту способност, потенцијал) схватити филозофску истину а да људско знање може открити мистерије Nature. Проналажењем исправних метода интерпретације и припадајуће логике уклањају се све препреке које стоје на путу тумачења и разумевања писане речи.
Јохан Мартин Хладениус (1710—1759) је у своме раду поставио одређена питања која су била тема расправа у херменеутици и током наредна два века. Увео је питање интерференција које се јављају у интерпретацији због могућности мешања перспективе интерпретатора у процес тумачења. Хладениус је одвојио теорију интерпретације од логике, односно, општу херменеутику је утемељио као помоћну науку за људско знање, што је логика већ била. Георг Фридрих Мајер (1718—1777) био је уверен да ниједан тумач не може боље проценити намеру аутора од самог аутора, према њему, најбољи тумач текста, и значења које је било циљ писања, је сам аутор. Ипак, даље тврди: „Човек је ограничено биће, њега могу варати и он може бити преварен, па се из херменеутичке истинитости значења не може извести његова логичка, метафизичка или морална истинитост“.
10 Логика и рачунарство
Логика има фундаменталну улогу у рачунарству а посебно су важне рекурзивна теорија, модална логика и теорија категорија. Рачунарска теорија се темељи на концептима које су поставили, између осталих, Алонзо Черч и Алан Тјуринг. Черч је указао на постојање нерешивих алгоритамских проблема, а Тјуринг је први темељно анализирао оно што се може назвати математичком процедуром, а Гедел је устврдио да је Тјурингова анализа „савршена“. Логика и рачунарство се преклапају у неколико теоретских подручја:
Геделова теорема о непотпуности доказује да било који логички систем који је довољно моћан да карактеризује аритметику садржи изразе који се не могу доказати као истинити или неистинити у том истом систему. Ово се директно односи на могућност доказивања потпуности и исправности софтвера* Проблем оквира (Frame problem) је темељни логички проблем који се мора превазићи приликом креирања вештачке интелигенције.* Теорија категорија представља математичко стајалиште које наглашава односе између структура. У блиској је вези са многим аспектима рачунарства, нарочито у програмским језицима. Теорија категорија се такође односи и на формалну анализу и трансформацију усмерених графикона а примењује се у програмским језицима и компајлерима
11 Другачије концепције логике
Логика је настала из настојања да се аргументација учини коректном. Постоје тврдње у модерној логици да се логичко проучавање треба искључиво односити на аргументе који произлазе из одговарајућих општих облика закључивања. На пример, каже се да логика не обухвата добро резоновање у целини. Она се више односи на закључке чија валидност се може пратити до формалних обележја представа које су део тог закључка, било да се ради о лингвистичким, менталним или другим представама. Насупрот томе, Имануел Кант је тврдио да се логика треба посматрати као наука о судовима; ову идеју је пригрлио Готлоб Фреге, у својим радовима из филозофије и логике. Међутим, његов рад није јасно одређен, јер се бави и законима мишљења и законима истине, дакле, третира логику у контексту теорије разума и у оквиру проучавања апстрактних формалних структура.
12 Категорије и појмови
12.1 Појам
Појам је у логици, мисао о бити (суштини) онога о чему мислимо, односно, о битним карактеристикама онога о чему мислимо. Код појма разликујемо: садржај, обим и досег. Садржај чине битне карактеристике неког појма, односно, оно што нешто чини оним што јесте. Нпр. садржај појма „човек“ је тај да је човек свесно биће, и та чињеница да је човек свесно биће чини човека оним што јесте. Обим неког појма чини скуп нижих појмова на које се тај један појам односи. Нпр. обим појма „човек“ је тај да се људи могу разврстати у категорије по расама, државама и друго. Досег је број појединачних предмета на које се један појам односи. Нпр. појам „човек“ обухвата седам милијарди људи. Обим и садржај појма су обрнуто пропорционални када се ради о појмовима исте врсте или рода. Ако је широк обим узак је садржај и обрнуто.
12.2 Суд
Суд (суђење, тврдња, тврђење, аргумент) је веза између два појма којим се по основу међусобног односа та два појма нешто тврди. Суд може имати само две истиносне вредности које су могуће, може бити истинит или неистинит. Судови се могу разврстати према квантитету, квалитету, релацији (односу, вези) и модалитету. Квантитативни судови могу бити општи и посебни, квалитативни могу бити афирмативни (потврдни) и одречни док се судови према релацији деле на категоричке, хипотетичке и дисјунктивне (раздвајајуће).
12.3 Закључак
Закључак је сложена структурисана мисао која се састоји од најмање два или више судова од којих један следи из једног или више других судова. У закључку разликујемо судове од којих полази поступак закључивања и суд до којег се дође поступком закључивања. Судови од којих полази поступак закључивања називају се премисе. Суд до којег се дође поступком закључивања назива се конклузија. Закључак или конклузија неког аргумента поседује карактеристику ваљаности (валидности). Ако је закључак ваљан, тада нужно следи из претходно наведених премиса. Ако закључак није ваљан, тада он није нужна последица премиса, односно, не следи нужно из истих. Од његове ваљаности зависи ваљаност целог аргумента. Закључци који се темеље на само једној премиси или када следе директно из две премисе зову се непосредни закључци. Закључци који су посредни деле се на дедуктивне, индуктивне и аналогијске.
Дедукција је метода којом се закључци изводе из општих значења премиса према посебном значењу закључка.
Индукција је логичка метода којом се закључци доносе идући од посебних значења премиса према општем значењу закључка.
Аналогијски закључци могу се изводити од посебних значења премиса према посебном значењу закључка и од општих значења премиса до општих значења закључка.
12.4 Дефиниција
Дефиниција је једна од основних метода сазнања. То је суд којим се недвосмислено одређује садржај неког појма.
Појам који дефинишемо се назива definiendum.
Појам којим се дефинише се назива definiens.
12.5 Доказ
Истинитост неке тврдње се утврђује поступком који се зове доказивање а логичка форма (облик) која произилази из тог поступка зове се доказ. Доказ мора садржавати барем два елемента: тезу, чија се истинитост доказује и аргумент (разлог) на темељу којег се дефинише истинитост тезе.
12.6 Аксиом
Аксиом или постулат, према дефиницији у класичној филозофији, је тврдња (у математици се често приказује у симболичком облику) која је евидентна или добро успостављена, те која је прихваћена без контроверзи или питања. У логици или у математици аксиом може бити кориштен као премиса или почетна тачка за даље резоновање или аргументе. Реч долази из грчког језика, од axíōma - оно што се сматра достојним или способним' или 'оно што је само по себи истинито. Према употреби у модерној логици, аксиом је једноставно премиса или почетна тачка расуђивања. Без обзира да ли је смислено (и, ако је тако, шта то значи) за аксиом, или било коју математичку тврдњу, да буде „тачна“ је централно питање у филозофији математике, о чему савремени математичари имају различита мишљења.
13 Математичка логика
Математичка логика формализује поступке добијања сложених реченица од простих (исказа и предиката), утврђивање истинитосне вредности ових реченица у складу са правилима исправног логичког закључивања.
Математичка логика се дели на:
исказни рачун
предикатски рачун
14 Примери
14.1 Основне операције
И (конјункција): означава се као x∧y или као x*y или као x I y.
ИЛИ (дисјункција): означава се као x∨y или као x+y или као x ILI y.
НЕ (негација): означава се као ¬x или као `x или као NE x.
14.2 Булова алгебра
Булова алгебра је део математичке логике - алгебарска структура која сажима основу логичких операција И, ИЛИ и НЕ као и скуп теоријских операција као што су унија, пресек и комплемент. Булова алгебра је добила назив по аутору, британском математичару Џорџу Булу из XIX века. Булова алгебра је, осим као део апстрактне алгебре, изузетно утицајна као математички темељ рачунарских наука.
За разлику од елементарне алгебре, у којој се користе бројеви од 0 до 9, у Буловој алгебри користе се само истините вредности, односно, тачно и нетачно. Ове вредности представљају се преко битова, тј. преко бројева 1 и 0. У Буловој алгебри ови битови се не понашају на уобичајен начин, односно, никада не може бити . Булова алгебра такође може да барата и функцијама. Вредности које се користе у овим функцијама морају бити из скупа {0, 1}. Непразан скуп B на којем су дефинисане две бинарне операције „V“ (збир, дисјункција, ИЛИ), "Λ" (производ, конјункција, И) и једна унарна операција "⌐" (негација, комплемент, НЕ) је Булова алгебра ако важе аксиоми:
А1. Комутативност: за било која два елемента a,b ∈ B важи:
(a) a V b = b V a,
(b) a Λ b = b Λ a;
А2. Асоцијативност: за било која три елемента a,b,c ∈ B важи:
(a) (a V b) V c = a V (b V c),
(b) (a Λ b) Λ c = a Λ (b Λ c);
А3. Дистрибутивност: за било која три елемента a,b,c ∈ B важи:
(a) a V (b Λ c) = (a V b) Λ (a V c),
(b) a Λ (b V c) = (a Λ b) V (a Λ c);
А4. Апсорптивност: за било која два елемента a,b ∈ B важи:
(a) a Λ (a V b) = a,
(b) a V (a Λ b) = a;
14.3 Логичке грешке
Индуктивна логичка грешка (код тврдње)* Премиса 1 Све европске мачке су питоме кућне мачке.
Премиса 2: Фифи је европска мачка.
Закључак: Фифи је питома кућна мачка.
Логичка грешка у дедукцији* Премиса 1 Сиднеј се налази у Аустралији.
Премиса 2: Сиднеј је највећи град у Аустралији.
Закључак: Сиднеј је главни град Аустралије.
Индуктивна логичка грешка (у закључку)* Премиса 1 У Херцеговини смо видели црну овцу.
Закључак: Овце у Херцеговини су црне.
Argumentum ad hominem (аргумент против човека, особе)* Особа А износи тврдњу X
Особа Б дискредитује особу А
Дакле, тврдња X особе А није истинита.
Карактер, поступци, околности и сл. онога ко износи тврдњу у већини случајева немају везу са истинитошћу тврдње.
Argumentum ad verecundiam (аргумент који се заснива на ауторитету)
Особа А је (самозвани) ауторитет за проблем X.
Особа А износи тврдњу Ц о проблему X.
Дакле, тврдња Ц је истинита.
Логичка грешка настаје када особа није квалификована да износи поуздане тврдње.;Argumentum ad populum (аргумент који се заснива на општем веровању)* Већина људи верује да је тврдња X истинита.
Дакле, тврдња X је истинита.
Већина људи је у прошлости веровала да је планета Земља равна плоча.
Ad Ignorantium (логичка грешка у закључку из незнања)* Не може се доказати да Бог не постоји, дакле, Он постоји.
Non sequitur
Честа логичка грешка која има карактер софизма, али може бити и паралогичка грешка. Чини је логички (мисаоно) неутемељен скок од премисе ка закључку, скок мисли који није оправдан премисом, који није непосредно јасан као такав. Поједностављено речено - закључак не следи из премисе односно не постоји нужна веза између премисе и закључка. Пример:
Ако наш непријатељ не жели да учини овај уступак, онда је то доказ да он не жели мир.
Паралогизам (од грчки: paralogizomai - погрешно рачунам), ненамеран, погрешан закључак; (грчки: paralogismós)Софизам (од грчки: sóphizma - лукавштина, варање), лажни закључак, закључак којим се обмањује а који је наизглед правилан, темељи се на доказивању уз помоћ премиса које нису потпуне, смишљено мудро или лукаво, аргумент коректан по форми, али који садржи суптилну логичку грешку.;Логичка погрешка у закључку* Звезде, планете, сателити и остала тела у свемиру су сферичног облика.
Дакле, и свемир мора имати облик сфере.
Грешка композиције - свемир може бити бесконачан без обзира на облик тела
Грешка дивизије* Филозофија ни до данас није успела да одговори на основна филозофска питања на дефинитиван начин. Дакле, ни Јирген Хабермас не може дати те одговоре.
Можда Хабермас може дати те одговоре али се остали филозофи не слажу са њим.


Департман (département) назив је за министарство (секретаријат, државно надлештво) или њихову унутрашњу организациону јединицу у неким земљама.
Министарства у Сједињеним Америчким Државама се називају департмани, а на челу њих стоје секретари. Секретари су чланови Кабинета предсједника САД. Њих именује и разрјешава предсједник САД с одобрењем Сената. Најпознатије министарство је Стејт департмент (State department) који врши надлежности министарства иностраних послова.
За вријеме постојања Руске Империје департмани су могли бити: одјељења министарстава или државних надлештава, одјељења Правитељствујушчег сената и комитети Државног савјета и Државне думе.
У савременој Русији, након административне реформе из 2004, департмани су постали основна организациона јединица министарства. Ња њиховом челу стоји директор. Департмани министарстава су одговорни за општу политику и припремање нацрта правних аката, као и за контролу неког државног надлештва потчињеног министарству (нпр. Департман пореске и царинско-тарифне политике Министарства финансија је одговаран за надзор над Федералном пореском службом).


Каплице (Kaplice, Kaplitz) град је у Чешкој, који се налази у јужној Бохемији и административно припада округу Чешки Крумлов.
1 Географија
Налази се дуж главног прометног правца из Чешких Будјејовица према граници са Аустријом. Кроз Каплице протиче река Малше.
Једном од занимљивости града Каплице јесте чињеница, да се железничка станица пруге Чешке Будјејовице - Сумерау налази око 5 км од самог града.
2 Историја
Каплице су по први пут поменуте у повељи папе Александра IV 1297. године. 1382. су Каплице добиле статут града.
Пре 1945. су биле насељене углавном немачким становништвом и до 1960. биле седиштем посебног дистрикта. После рата сви Немци су приморани да напусте град и да се одселе или у Немачку или у Аустрију.
3 Становништво
Према подацима о броју становника из 2014. године град је имао 7.149 становника.
4 Партнерски градови
Freistadt


Болница Свете Катарине једна је од бивши болница у Паризу која је срушена 1853. године.
1 Положај
До рушења болница Свете Катарине се налазила на углу улица 33 bis rue des Lombards и 20 de la rue Saint-Denis у 1. арондисману Париза.
2 Историја
Стара болница под називом Sainte-Opportune основана је 1181. године, на другој страни улице, као додатак цркви Sainte-Opportune. У њој су били смештени и неговани ходочасници.
Када је болница у 13. веку променила одредиште, добила је и ново име „Болница Свете Катерине”. Болница је примала, смештала и привремено хранила жене без азила које су из француских провинција допутовале у Париз.
Отприлике у периоду од 1540. до 1545. године, болницом су заједнички управљала брат Свети Аугустин и његова сестра Аугустина. Болница је такође била одговорна за сахрањивање на оближњем гробљу лешева — несретника пронађених на улицама Париза и оних утопљених у Сени. Они су пре сахране прво смештани у мртвачницу Châtelet а потом пребацивани у капелу Свете Катарине пре сахране.. Да би покриле трошкове сахране монахиње су саме продале одећу мртвих по Паризу.
У болничкој капели на улици Saint-Denis, изграђеној око 1222. године и обновљеној 1479. године, било је седиште париског братства апотекара и бакалница Свети Никола од 15. до 16. века.
3 Рушење болнице
Након национализације имовине свештенства указом од 2. новембра 1789, болница је постала део националног добра, али је заједница наставила са својим добротворним радом до 1794. године.
Болница је додељена 1795. године радионици националног института слепих радника коју је основао Valentin Haüy. Ова радионица је 1800. године прерасла у очну болницу под називом Hôpital des Quinze-Vingts.
Болничка капела је била 16. децембра 1796. године седиште теофилантропа чији је култ заснован на две главне идеја: веровање у Бога и љубав према ближњем. Један од оснивача овог култа био је и Valentin Haüy.
Капела је 1800-тих враћена за католичка богослужења а теофилантропима је забрањен рад.
Зграде старе болнице продате су 1818. године, а затим је срушена са својом капелом 1853. године током изградње саобраћајнице Boulevard de Sébastopol и проширења улице Saint-Denis. Током овог рушења откривени су засвођени подруми.


Нани Морети (Брунико, 19. август 1953), рођен као Ђовани Морети, италијански је редитељ, глумац, сценариста и продуцент. Добитник је Златне палме 2001. године на Канском фестивалу филма за филм Соба мог сина, Сребрног медведа на Филмском фестивалу у Берлину 1986. године за филм Миса је завршена и Сребрног лава 1981. године на Филмском фестивалу у Венецији за филм Златни снови.
1 Биографија
Рођен је у Брунику, 19. августа 1953. године. Родитељи су му пореклом из Рима, отац Луиђи Морети био је профеор класичних наука, а мајка Агата била је професорка књижевности у гимназији. Одрастао је у Риму и као млад показао је велико интересовање за биоскоп и ватерполо, играо је за ватерполо клуб Лацио.
1.1 Каријера
Свој рад започео је краткометражним филмовима Пораз и Паштета од гушчије џигерицe 1973. године и наредне године објављује Како причаш брате?. Свој први дугометражни филм Сам себи довољан објављује 1976. године којим је достигао велику популарност код публике. Највећи успех доживљава након филма Ecce bombo 1978. који је сам написао, режирао и глумио. Био је приказан на Канском филмском фестивалу где је доживео неочекивани успех. На Филмском фестивалу у Венецији 1981. године учествовао је са фимом Златни снови где је освојио награду Сребрног лава, међутим није доживо тако велики успех код публике као са претходна два филма. Објавио је потом 1985. филм Миса је завршена за који је добио Сребрног медведа на 36. међународном Филмском фестивалу у Берлину наредне године. Велику популарност донео му је аутобиографски филм Драги дневниче који је објављен 1993. године. На фестифалу филма у Кану за овај филм додељена му је награда за најбољу режију. Златну палму је 2001. освојио филмом Соба мог сина.
1.1.1 Приватни живот
Ожењен је Силвијом Ноном, ћерком музичара Луиђија Ноне, са којом је 1996. године добио сина Пјетра који је такође глумац. Силвија и Нани развели су се 2000. године. Нани је атеиста, али више воли да каже да "није верник". Живи у Риму. Од 2002. године је левичар и често је држао политичке говоре. Имао је тумор који га је инспирисао да напише свој краткометражни аутобиографски филм од 8 минута под називом Аутобиографија. Постао је члан жирија Канског филмског фестивала 2001. године.
2 Филмографија
2.1 Дугометражни филмови
Сам себи довољан (1976)
Ecce bombo (1978)
Златни снови (1981)
Бјанка (1984)
Миса је готова (1985)
Palombella rossa (1989)
Драги дневниче (1993)
Април (1998)
Соба мог сина (2001)
Кајман (2006)
Имамо папу (2011)
Моја мајка (2015)
Три спрата (2021)
2.1.1 Краткометражни филмови
Пораз (1973)
Паштета од гушчије џигерицe (1973)
Un autarchico a palazzo (1977)
Једина држава на свету (1994)
Послењи купац (2003)
Последњи шампион (2007)
Трг Мацини (2017)


„Улица прве гранате” (The Street of the First Shell) је приповетка коју је Роберт В. Чејмберс објавио у збирци Краљ у жутом 1895. године. Догађаји у причи су смештени током Опсаде Париза 1870. године.
1 Радња
Уметник Џек Трент живи са својим псом Херкулом и манекенком Силвијом. Трентов познаник, Хартман, ухапшен је као немачки шпијун, иако је амерички држављанин. Прича се завршава тако што Немци гранатирају Латинску четврт; Трент жури назад кући да види да ли је Силвија добро и види дете како пише „Овде је пала прва граната”, указујући на наслов приче.


Џорџ Робертсон (George Robertson; Порт Елен, 12. април 1946) је британски политичар и 10. генерални секретар НАТО-а, између октобра 1999. и почетка јануара 2004. године, а на тој позицији је наследио Хавијера Солану.
1 Детињство и младост
Рођен је у Порт Илену, као син полицајца. Ишао је у Данун гимназију, а касније и на Универзитету Данун где је диплимирао 1968. године. Кад је имао 15 година учествовао је у протестима против америчких нуклеарних подморница које су пристајале у Уједињеном Краљевству. Оженио се са Сандром Валас 1. јуна 1970. године. Родитељи су троје деце: Малколма, Мартина и Рејчел.


Велики брашнар (лат. Tenebrio molitor) је инсект из реда тврдокрилаца (Coleoptera) и фамилије мрачњака (Tenebrionidae). Припада потфамилији Tenebrioninae. Спада у групу инсеката складишних штеточина.
1 Опис
Народни назив за имага T. molitor је велики брашнар, док је за ларву ове врсте карактеристичан назив брашнени црв. Оба назива указују на то да се врста најчешће налази у брашну, у и око складишта брашна или млинова. У природи, они се хране сакупљајући биљне и животињске остатке, али понекад могу бити и прилично грабљиви. Углавном живе испод коре дрвећа или у тунелима које су бушиле у подлози. Ларве T. molitor се широко узгајају ради исхране кућних љубимаца. Имага врста из овог рода су дужине 12-18mm, благо спљоштени. Црвенкасто-смеђе су боје, у зависности од старости јединке.
2 Морфологија
2.1 Имаго
Имаго T. molitor је црвенкасно-браон до црне боје са металним одсјајем. Ноге и вентрална страна су црно-смеђе боје. Тело је издужено и дорзовентрално спљоштено, дужине 12–18 mm. Глава је ужа од вратног штита, који је карактеристичан по финим пунктацијама. Ширина вратног штита је већа од сопствене дужине. Бочне ивице вратног штита су истакнуте и унапред угласто продужене. Покриоца су у својој основи широка, а целом дужином су покривена финим тачкастим удубљењима. Антене су нитасте, изграђене од 11 чланака од којих је трећи најдужи.
2.2 Јаје
Јаја T. molitor су овалног облика, млечнобеле боје, дуга око 1,5 mm. Тешко се уочавају ако су положена у брашно.
2.3 Ларва
Ларве T. molitor су елатеридног типа, познате као лажни жичари. Тело је издужено, танко, са три пара ситних грудних ногу. Ларве ове врсте имају народни назив брашнени црв, јер се често налазе у млиновима где су услови складиштења и хигијене лоши. Ове ларве су у почетку светле, готово беле боје. Временом боја постаје жута, док су одрасле ларве браон боје. Одрасле ларве достижу дужину 27–30 mm.
2.4 Лутка
Лутка T. molitor је у почетку бела, а временом добија жућкасту боју (сл. 5). Дуга је 15–17 mm. На боковима трбуха има карактеристичне израштаје, као и два хитинска трнолика израштаја на крају трбуха.
3 Екологија
3.1 Распрострањење и станиште
Tenebrio molitor је космополитски распрострањен, али до сада није потврђено његово присуство у тропском подручју. Сматра се да потиче из Европе, пре свега из Медитерана или из Азије. Најчешће се проналази на старом брашну, у фабрикама сточне хране, птичијим гнездима, производима од брашна, на кромпиру, житарицама, у пиварама, на месу, разној амбалажи коју, неретко, ларве прогризају. Могу се наћи и у неким дрвеним предметима у која се увлаче најчешће ради улуткавања. Имага се лети могу наћи у природи у трулом дрвећу или испод коре, а ни канибализам није реткост. Места на којима се дуже задржавају и примирују се обично су теже доступна места, дуже време запуштена и мрачна. У нашој земљи је T. molitor широко распрострањена врста, али се углавном јавља у малим популацијама, тако да штета коју причињава често није велика, за разлику од неких других сличних штеточинама, попут малог брашнара Tribolium confusum.
3.2 Животни циклус
Tenebrio molitor је холометаболни инсект који пролази кроз четири стадијума током свог развића: јаје, ларва, лутка и имаго. Женке полажу јаја на производима где се хране и то након 5–18 дана од еклозије. Овипозиција траје 10–11 дана на температури од 20ºC, а 4–6 дана на 30ºC.  Положена јаја се након одређеног времена, у зависности од температурних услова, излежу у ларву. Развој ларве може бити изузетно дуг (некада и до годину дана), а оне се у том периоду пресвлаче и до 20 пута (могу имати између 9 и 23 ступња), што највише зависи од исхране и температуре. У природном условима, ларва је презимљавајући  стадијум. Ларве су отпорне на ниске температуре и могу да преживе чак 48 сати на -18ºC или до три седмице на -12ºC. Зиму могу преживети у овом стадијуму ако су температуре веће од -5ºC. У стадијуму ларве T. molitor се често јавља канибализам. Када ларва престане да се храни, умирује се и прелази у стадијум лутке која након 5–9 дана (колико уобичајено траје овај стадијум развића) еклодира у имага. Имага су обично тамних боја и по завршеном развићу се паре како би поново покренули нови циклус полагањем јаја. Животни век имага траје између 37 и 97 дана.
3.3 Исхрана
У природи, они се хране сакупљајући биљне и животињске остатке, али понекад могу бити и прилично грабљиви. Као што је већ поменуто, могу се наћи у складиштима старог брашна, житарица, кромпира, у фабрикама сточне хране и друго. Неретко се јавља и канибализам.
3.4 Еколошки значај
Tenebrio molitor најчешће живи као штеточина на различитим житарицама на којима углавном причињава мање штете. Често се налази на остацима поломљеног зрневља и отпацима брашна, где не чини превелике штете услед већ лошег квалитета супстрата на ком се налази. Такође, углавном се јавља у мањим популацијама што је олакшавајућа околност за произвођаче житарица који се сусретну са овим инсектом. Ипак, штету причињавају на тај начин што ће супстрат загадити својим ексудатима, након чега ће он бити неупотребљив.
4 Галерија


Гривасти пацов (Lophiomys imhausi, maned rat, crested rat) је врста глодара из породице мишева (Muridae).
1 Распрострањење
Врста има станиште у Еритреји, Етиопији, Кенији, Сомалији, Судану, Танзанији, Уганди и Џибутију.
2 Станиште
Гривасти пацов има станиште на копну. Врста је по висини распрострањена од нивоа мора до 3.300 метара надморске висине.
3 Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као последња брига јер има широко распрострањење.
3.1 Популациони тренд
Популација ове врсте је стабилна, судећи по доступним подацима.


Вилијам Хабс Ренквист (William Hubbs Rehnquist, Милвоки, Висконсин, САД, 1. октобар 1924 — Арлингтон, Вирџинија, 3. септембар 2005) је био амерички адвокат и правник који је служио као придружени судија Врховног суда Сједињених Америчких Држава и касније као 16. председник Суда.
Ричард Никсон га је номиновао на место придруженог судије, након повлачења Џона Маршала Харлана II. Ренквист је преузео дужност 7. јануара 1972, након што је његово именовање потврђено у Сенату гласовима 68 сенатора, док их је 26 било против.
У Бургеровом суду, Ренквист је био један од најконзервативнијих судија. Одбацивао је широко тумачење 14. амандмана, који је по њему само требало да реши проблем ропства, а не да се примењује како би се проширила права затвореника и легализовао абортус. Ренквист је заступао став да није посао Суда да одражава и прати промене у друштву и друштвеним вредностима, већ да је то посао Конгреса. Такође је заступао став да државе имају право да прописују молитве у државним школама.
Након повлачења председника Ворена Бергера 1986, Роналд Реган је номиновао Ренквиста за председника Суда, док је на његово место придруженог судије именовао Антонина Скалију. Ренквист је био председник скоро 19 година, што је четврти најдужи мандат председника у историји Суда (после Маршала, Тејнија и Фулера). Након његове смрти 2005, Џорџ В. Буш је за новог председника именовао Џона Робертса.
1 Библиографија
Revised edition:


Пежо тип 159 (Peugeot Type 159) је аутомобил произведен између 1919. и 1920. године од стране француског произвођача аутомобила Пежо у њиховој фабрици у Болијеу. У том периоду је произведено 502 јединице.
Возило је покретао четвороцилиндрични, четворотактни мотор запремне 1452 cm³ који је смештен у предњем делу возила, а погон је био пренет на задње точкове.
Међуосовинско растојање је 2640 мм, а размак точкова је био 1170 мм. Облик каросерије је торпедо и купе-лимузина са местом за четири особе, а спортској варијанти за две особе.
1 Галерија


Дерван или Дрван (Dervanus) је био војвода (dux) односно кнез полапских Срба у првој половини 7. векa. Првобитно је признавао врховну власт тадашњих франачких краљева из династије Меровинга. Након стварања великог словенског племенског савеза на чијем се челу налазио кнез Само, Дерван је око 631. или 632. године одступио од франачке власти и пристао уз Сама. Први је по имену познати владар старих полапских Срба, од којих потичу данашњи лужички Срби. Основни подаци о кнезу Дервану забележени су у франачкој Псеудо-Фредегаровој хроници из 7. века.
1 Помени у изворима
Сви помени Дервана у франачким изворима воде порекло из Псеудо-Фредегарове хронике, написане средином 7. века, на латинском језику. Та хроника је сачувана у неколико преписа, а њени садржаји су такође уклапани и у позније хронике, па су тим путем у неке од њих ушли и подаци о Дервану.
У најстаријем сачуваном препису Псеудо-Фредегарове хронике, који потиче из 715. године, Дерван се помиње као "војвода народа Срба, који су од рода Словена", што је 1888. године, приликом приређивања компаративног и првог свеобухватног научног издања, заснованог на упоређивању кључних преписа, разрешено као: "Dervanus dux gente Surbiorum, que ex genere Sclavinorum erant", уз напомену да у најстаријем препису, чији је изворни текст према старом обичају био исписан у континуитету (без раздвајања свих речи), стоји: gentesurbiorum. Тиме је било исправљено читање из неких претходних издања, у којима је исто место било разрешено као: "Deruanus dux gentes Vrbiorum, que ex genere Sclauinorum erant", односно као: "Deruanus dux gentis Vrbium, qui ex genere Sclauinorum erant".
Међу познијим изворима чији су делови настали преузимањем садржаја или прерадом делова Псеудо-Фредегарове хронике, посебан значај имала је Историја Франака коју је крајем 10. века саставио бенедиктински монах Аимон из Флерија. Користећи један од преписа Псеудо-Фредегарове хронике, Аимон је из тог извора преузео и податке о Дервану, уклопивши их у своје казивање. Приликом приређивања првих издања Аимоновог дела у 16. веку, то место је било објављено у исквареном облику, као: "Deruanus dux qui vrbibus ṕerat Sclauorum", а касније и као: "Dervanus dux, qui urbibus præerat Sclavorum", чиме је постављена основа за настанак историографског привида да је словенски војвода Дерван владао над градовима, уместо над Србима, што је разрешено тек знатно касније, након појаве научних издања, заснованих на упоређивању изворних преписа.
У историјским изворима из тог периода, српска племена се помињу као: „Sorabi“, „Sorbi“, „Suurbi“, „Surbi“, „Urbi“, „Zirbi“, „Zeruiani“ и слично.
2 Биографија
Дерван се у франачким изворима помиње поводом догађаја везаних за 631/632. годину. У франачкој Псеудо-Фредегаровој хроници из средине 7. века каже се да је словенски војвода Дерван као владар (полапских) Срба првобитно признавао врховну власт франачких краљева, али се после победе кнеза Сама над франачким краљем Дагобертом I око 631/632. године отргао од врховне франачке власти и прикључио великом савезу словенских племена којим је владао Само (око 623-658). Одлука о прикључивању Самовом племенском савезу била је од великог значаја, пошто су Дерванови полапски Срби тиме добили поуздану заштиту од Франака и других непријатеља.
Заједно са словенским кнезом Самом, Дерван је водио ратове који су сузбили франачку врховну власт над областима између река Сале и Лабе, учврстивши политичку независност Срба у тим крајевима. У то време, око 641. године, тириншки војвода Радулф је склопио савез са суседним словенским племенима, чија ће потпуна независност или самоуправа у односу на франачке краљеве потрајати све до 9. века, када ће бити учвршћена франачка граница према полапским Словенима, односно тамошњим Србима („Limes Sorabicus“).
3 Прераде и претпоставке
Током 16. века, након појаве првих штампаних издања Псеудо-Фредегарове хронике (1568) и неких других франачких хроника чији су делови настали на основу њених садржаја, тадашњи истаживачи су покушали да уклопе податке о кнезу Дервану у дотадашња оскудна сазнања о раном периоду словенске историје, те су тако почела да настају разна историографска тумачења и претпоставке.
Међу првима, у обликовање наратива о Дервану упустио се дубровачки хроничар Мавро Орбини, у свом Краљевству Словена (1601), у склопу одељка Порекло Словена и развој њихова царства. Пошто су му била позната само рана издања у којима је Дерванова титула била објављена у нетачно разрешеном облику, који је наводио на погрешан закључак да је Дерван као војвода владао над градовима (генитив множине urbium), уместо над Србима (генитив множине Surbiorum), Орбини се повео за издањем Аимонове Историје Франака, које је приређено 1514. године, приказавши Дервана као словенског војводу који је владао над градовима, уместо над Србима.
У свом делу Орбини уз напомену "Дерван Словен" пише: „Дагоберт се на то страшно увреди. Окупи тада бирану војску и поби се са Словенима. А они (како каже Аимон у четвртој књизи, поглављу 23.) разбише цвет франачке војске и одведоше много робља. Одмах потом појурише у помоћ својој словенској браћи која бејаху под опсадом франачком у каштелу Вогастру, те насрнувши на непријатеље, натераше их у бег и неколицину побише, отевши им сву опрему и шаторе. Још више осокољени том победом, Словени у великом броју нагрнуше у непријатељском походу у Тирингију и у друга места у франачком суседству. На то војвода Дерван, под чијом управом бејаху они словенски градови који дотада одржаваше пријатељство с Францима, видевши плодне и велике успехе словенске, као и да су Франци свеједнако надјачани, побуни се и приступи Словенима. Они се неко време задржаху у пустошењу Краљевства Франачког, па се затим окренуше против Италије, те ушавши у земљу године 640. или пак 650, како тврди Барди, починише велике штете, затим се, надвладани од Гримоалда, повукоше својим кућама.”
У наставку излагања, под напоменом "Умире Белослав. Наслеђује га брат његов Дерван", Орбини је покушао да уклопи Дервана у своје представе о раној историји Срба и осталих Словена, слободно користећи притом податке из доступних радова, које је преобликовао на следећи начин: „Погинуше такође и многи Словени, а војсковођа њихов Белослав буде смртно рањен па убрзо затим на повратку кући напусти овај свет. Дерван, кнез словенски и брат Болеслављев, у жељи да освети братовљеву смрт крену на краља Дагоберта, који бејаше наследио Килдеберта на франачком престолу; потукавши се с Дагобертом и његовом бираном војском Франака и Аустријанаца, потуче их до ногу. Ушавши потом у Тирингију и у крајеве уз франачке границе (како извештава монах Аимон у 4. књизи, поглављу 23.), нанесе велике штете и однесе са собом неизмеран плен. Словени Сораби, осокољени том победом, упадоше такође у непријатељском походу у Тирингију и Саску, опљачкавши те две земље, на крају све уништише и спалише. Ти Сораби припадају онима које Лаоник Халкокондил смешта у древну покрајину Трибала у северној Мезији. Према томе, дошавши са севера, заузеше велик део Далмације (како пише Аимон у 4. књизи, поглављу 1.). За владавине цара Константина, дакле у IV. веку, настањаваху доњу Панонију, где се побунише против цара. Но он им се (како каже Авентинус у 2. књизи) обрати беседом с проповедаонице, те их склони на мир и на концу их умири. Древно пребивалиште Сораба (према Плинију) беаше крај око мочваре Меотид. Један их се део запути оданде у смеру Дунава и горње Мезије, док други део крену на пут преко непрегледних пространстава Сарматије, то јест Пољске, да би на крају продрли у германске земље недалеко од Пољске, које се данас зову Лужица. Распршивши се околним крајевима, зауставише се између река Сале и Лабе.”
Неки каснији истраживачи су претпостављали да је управо Дерван предводио сеобу српских племена према југоисточној Европи, док су други сматрали де је био отац или брат неименованог српског кнеза који је према казивању византијског цара и писца Константина VII Порфирогенита (945-959) предводио сеобу Срба у време владавине цара Ираклија I (610-631).


Кари Кун (Carrie Coon; 24. јануар 1981) америчка је глумица. Најпознатија је по улогама Норе Дерст у ТВ серији Остављени на каналу Ејч-Би-Оу и Марго Дан у филму Ишчезла редитеља Дејвида Финчера. Године 2012. била је номинована за награду Тони за улогу у представи Ко се боји Вирџиније Вулф?.


Оптички телескоп (грчки: теле = далеко, скопеин = гледати, τηλεσκόπος - телескопос) је оптички инструмент који користи део електромагнетног спектра - видљиву светлост за коју извори обично наводе опсег таласне дужине ːод 400 nm до 700 nm. Оптички телескопи увећавају количину светла посматраног објекта, раздвајају блиске тачке на посматраном објекту више него што би могло само око посматрача, као што и повећавају видни угао под којим се види посматрани објекат у односу на видни угао под којим види човечје око.
Оптички телескопи увећавају својим објективима (огледала или сочива) количину светла од посматраног објекта. Што је већи пречник објектива, то је ухваћена већа количина светла посматраног објекта и детаља на њему, што даје јаснију и веродостојнију слику. Окулар (систем сочива) прихвата од објектива увећану количину светла посматраног објекта и детаља на њему, па их тако раздвојене увећава и прослеђује у посматрачево око. Тако се телескопом раздвајају блиске тачке на посматраном објекту више него што би то могло само око посматрача, као што се врши и увећање повећањем видног угла под којим се види посматрани објекат у односу на видни угао под којим види човечје око.
1 Историја оптичког телескопа
Први телескоп је био оптички - рефрактор а његов оптички део чинила су сочива. Настао је у Холандији и начинио га је Ханс Липерши. Легенда каже да су „магичну цев“, како се телескоп тада називао, открила његова деца играјући се сочивима из очеве радионице. Новост се великом брзином пронела Европом и 1609. године дошла је и до Галилео Галилеја. који је одмах направио један телескоп за себе. Славни физичар је први човек који је нови инструмент уперио у небо и тиме отпочео еру телескопске астрономије. Четиристотине година после овог великог догађаја, 2009. година се обележила као Међународна година астрономије. Већ почетком 1610. својим телескопом је направио велика открића. Открио је да месец није савршено полирана сфера како је то учио Аристотел и измерио је висину месечевих планина. Уочио је пеге на Сунцу и помоћу њих одредио колико времена треба Сунцу за окрет око своје осе. Уочио је Јупитер и пронашао четири највећа Јупитерова месеца као и фазе Венере, и битну чињеницу да се Млечни пут састоји од огромног броја слабих звезда.
Јохан Кеплер је 1611. године направио прву варијанту оригиналне Липершиове конструкције уводећи уместо биконкавног сочива које представљало окулар, биконвексно сочиво које је било тако смештену да му је фокус падао на исто место где и фокус сочива, које је представљало објектив. Међутим, сви ови телескопи имали су велике грешке сочива, пре свега јаку хорматску аберацију, због чега су све слике биле снажно обојене.
Године 1630. Вилијам Гаскон у фокусној равни фиксира унакрсно, под правим углом, пар нити којим се телескоп лакше усмерава ка заданом објекту посматрања. (Нишан). Овај проналазак је тек оживео 1665. године када га је применио Жан Пикар. Значај овог проналаска био је у томе што је и најслабији телескоп тога доба био 20 пута прецизнији од мерења које је без оптичких инструмената вршио Тихо де Брахе.
Озбиљан проблеми хроматске аберације решавали су и тако да су се правили телекопи са огромним жижним даљинама, односно са огромним конструкцијама инструмената. Тако је телескоп Јохан Хевелије из друге половине 17. века био дуг 40 m.
Око 1660. године Исак Њутн предлаже другачију оптичку конструкцију телескопа. Начинио је први телескоп са огледалима, тзв. рефлектор. Тај први рефлектор је имао пречник огледала од свега 3,5 cm. и фокус од 16,5 cm. Главно огледало било је од метала издубљено у облику конкавног параболоида. За слање зрака светлости према окуларау кориштено је равно огледало. Џејмс Грегори, шкотски математичар, уводи своју верзију рефлектора са елиптичним удубљеним секундарним огледалом. 1672. године, француски вајар и љубитељ астрономије Лоран Касегрен развија телескоп рефлектор са конвексним хиперболоидним секундарним огледалом. Овај тип телескопа је и данас остао код свих модерних телескопа под називом Касегренов телескоп. Квалитетна слика коју су давали рефлектори учинила је да су се за неко време потиснули рефракторски телескопи.
Године 1775. Џон Доллонд производи први ахроматски дублет, тј. објектив грађен од два сочива од разних врста стакала. Тиме се вршила, врло успешна компензација хроматске аберације.
Значајан допринос развоју телескопа припада и Вилијаму Хершелу иначе познатом по откирћу планете Уран. Његов инструмент био је пречника 120 cm.
1845. године Вилијам Парсонс познатији као Гроф од Росе конструисао је џиновски телескоп чији је пречник износио 180 cm.
Ови рани рефлекторски телескопи имали су огледала од метала и нису били отпорни на атмосферске, посебно температурне промене, које су их искривљивале и мењале дужину фокуса. Све то је водило поново размишљању и конструкцијама рефракторских телескопа. Тако Јозеф Фраунхофер прави изузетно квалитетне објективе и помињу га као оца немачке екваторијалне монтаже, која је и данас у примени код мањих и средњих телескопа.
Изградња рефрактора са пречницима од 102 cm. за опсерваторију Јеркс завршена је ера великих рефрактора. Кристијан Хајгенс 1864. године, у Лондону, врши прва спектрална посматрања звезда и маглина.
Године 1850, Карл фон Штајнхајл и Леон Фуко праве, први пут, стаклене дискове избрушене у потребном облику. Та прва стаклена огледала била су пресвучена сребром, као рефлективном површином. Од тада, па до данашњих дана телескопи рефлектори, са огледалима израђеним од све квалитетнијих врста стакла, доминирају у свету оптичких телескопа.
2 Принцип рада оптичког телескопа
Оптички телескопи увећавају својим објективима (огледала или сочива) количину светла од посматраног објекта (део електромагнетског спектра-видљива светлост). Што је већи промер објектива то је ухваћена већа количина светла посматраног објекта и детаља на њему, што даје јаснију и веродостојнију слику. Окулар (систем сочива)прихвата од објектива увећану количину светла посматраног објекта и детаља на њему, па их тако раздвојене увећава и прослеђује у посматрачево око. Тако се телескопом раздвајају блиске тачке на посматраном објекту више него што би то могло само око посматрача, као што се врши и увећање повећањем видног угла под којим се види посматрани објекат у односу на видни угао под којим види човечје око. Постојање телескопа обмогућује чињеница истекла из феномена светлости чије су основне две карактеристике садржане у њеној особини да се рефрактује (светлост успорава или убрзава проласком у другачије густу оптичку средину па тако мења угао кретања) и рефлектује.
3 Подела
3.1 Подела оптичких телескопа према месту постављања
Стационарни (фиксирани за планету земљу)
Мобилни (у мелђупланетарном простору) Телескоп Хабл
3.2 Подела према начину стварања слике
Оптички телескопи се деле на рефракторе и рефлекторе.
Телескопи који имају сочиво као објектив: зову се рефрактори јер код њих слика настаје преломом светлости (рефракцијом) на површинама сочива. Делимо их на рефракторе Галилијевог типа, рефракторе Кеплеровог типа, ахромате и апохромате. Код рефракторе Галилијевог типа објектив је расипно (конкавно) сочиво, а код Кеплеровог типа је сабирно (конвексно) сочиво. Ахромати имају објектив састављен од два оптичка елемента, два сочива. А апохромати имају објективе састављене од више сочива - квалитетно, али и скупље решење.
Телескопи који имају огледало као објектив су рефлектори. Код њих слика настаје одбијањем, рефлексијом са површине огледала. У честој је употреби рефлектор Њутновог типа, којег је први конструисао Исак Њутн. Постоје још други типови рефлектора: Грегоријев, Касегренов, Хершелов тип, и модернија Ричи-Кретјен конструкција телескопа.
Катадиоптери су слични рефлекторима иако имају нешто друкчију конструкцију. Скупљају светлост помоћу сочива и огледала, а главна предност им је компактност. Примери су Шмитова камера, Шмит-Касегренов телескоп, телескоп Максутова.
Познати типови телескопа су: Кеплеров рефрактор, Њутнов рефлектор, Грегоријев рефлектор, Касегренов рефлектор, итд.
4 Грађа
Сваки стационирани оптички телескоп мора да има објектив , окулар и трагач или тржиоц, а они са већом снагом приближавања и мотор којим се компензује привидно кретање небеских објеката. Зависно од врсте оптичког телескопа, они имају и конструкције у којима су смештени оптички делови као што је тубус код рефрактора, или нека другачија конструкција честа код рефлектора.
Стационарни оптички телескопи, фиксирани за планету земљу, су постављени на стативе или постоља. Они су стационирани по локацији на којој су за стално постављени, али они су покретни, задовољавајући потребе праћења кретања планете Земље односно привидног кретања астрономских објеката око ње.
Објектив је део телескопа ближи објекту посматрања. Грађен је од сочива, тачније систем сочива или конкавног огледала. Светлост која је ушла кроз део телескопа који се зове објектив, било да се рефлектује од огледало или рефрактује сочивом, поштујући законе оптике, сконцентрисана и усмерена ствара реалну, обрнуту и умањену слику далеког небеског објекта у равнини задње жижне даљине објектива. Објектив, тј. телескоп, је јачи што прикупи више светла од далеког небеског објекта.
Окулар је део телескопа ближи оку. Смештен је у тубусу или конструкцији телесопа тако да му је равнина предње жижне даљине у равнини задње жижне даљине објектива, односно у равнини слике небеског објекта добијене објективом. Окулар - сочиво, тачније систем сочива, објективом добијену реалну, обрнуту и увећану слику удаљеног небеског објекта, још увећава и пројектује у жижи мрежњаче ока коју мозак посматрача дешифрује, тј. види као слику небеског објекта.
Део телескопа је и трагач или тражиоц. То је оптички нишан постављен на телу телескопа примерен оптичкој оси телескопа. Он има неупоредиво слабију оптичку моћ, па се њиме лакше и брже проналази и поставља оптички систем телескопа ка траженој небеској дестинацији.
5 Стационарни оптички телескоп је инструмент који се покреће
Пошто се планета Земља окреће, посматрачима са површине планете се привидно крећу сви небески објекти. Зато, телескоп фиксиран уз планету Земљу мора, уважавајући ово окретање, да анулира и компензује сталне покрете посматраног објекта, јер их једино тако може континуирано посматрати. Тачније, и телескоп се мора окретати истом брзином као и планета Земља, али сада супротно од смера њеног окретања. Ово кретање телескопа се обезбеђује мотором за покретање телескопа. Значи, телескоп није статичан инструмент. То додатно отежава и његову конструкцију и астрономска посматрања уопште.
Да се посматрани објекат не би губи из вида није довољно да се стационарни телескоп само креће брзином окретања планете Земље у супротном смеру, већ се телескоп мора поставити поштујући одређене услове. Једино тако постављен може успешно да прати привидно кретање небеских објеката. Постоји неколико начина, зову се монтаже, његовог постављања.
6 Основне монтаже телескопа
Према монтажи телескопе делимо у две основне врсте:
азимутална монтажа - телескоп померамо по смеру - азимуту и висини, елементима хоризонстког координатног система, и
екваторијална монтажа - код које телескопи имају азимуталну осу нагнуту паралелно са поларном осом Земље, под углом који се одређује географском ширином тачке из које се посматра, односно углом под којим се из те тачке види звезда Северњача. На овај начин се лако компензује привидно кретаље небеског објекта.
Телескоп се помера по двема коортинатама небеског екваторијалног координатног система:
деклинацији - деклинацијиској оси: угао објекта од небеског екватора, изражен у степенима од +90° do -90° и
ректасцензији - часовоној оси, која је еквивалент географској дужини у земљином координатном систему, која дефинише положај објекта мерен у угловним степенима, или у часовима, минутама и секундама (1 час = 15°).
7 Основни параметри телескопа
Угаоно повећање - повећање телескопом, је број који каже колико је пута ваћа слика објекта, односно колико је пута већи угао под којим се он види, него када би објекат могли посматрати без оптичких помагала. Угаоно повећање говори колико се неки предмет чини већим него кад га гледамо „голим“ оком. Оно је једнако омеру, односно количнику жижних даљина објектива и окулара. Тако да смањивањем жижне даљине окулара, односно делиоца, примерено рачунској логици разломка, повећавамо укупно увећање телескопом. Али укупно увећање, тј. укупни „Угао повећања“, је могуће само до једне границе. Јер, ако објектив није унео довољно светла и раздвојио довољно блиске тачке на објекту, свако увећање окуларом је бесмислено. Увећана слика ће остати и нејасна, и претамна. Значи да су границе повећања телескопом одређене, пре свега, моћи објектива.
Светлосна моћ - кроз телескоп се небески објекти виде сјајнији. Телескоп има већу светлосну моћ од ока. Зеница ока има у највећој тами не више од 7 mm промера, док двоглед или телескоп имају много веће промере објектива. Светло скупљено са веће површине омогућује уочавање мање сјајних објеката. Светлосна моћ телескопа је већа што је већи пречик, или промер, или дијаметар објектива.
Видно поље - највећи угао под којим видимо објекте у окулару. Окулари који дају веће повећање имају мање видно поље.
Разлучивост - телескоп већег промера објектива има боље разлучивање - раздвајање међусобно блиских тачака на објекату.
Коначна разлучивост је последица огиба светлости - дифракције. Разлучивост зависи од промера пукотине кроз коју светлост пролази (у овом случају објектив) и таласној дужини светлости. Природа намеће таква ограничења и нама, тако да уз пречник зенице коју имамо и таласне дужине видљиве светлости, не можемо разазнати предмете које видимо под углом мањим од 1' (1 лучне минуте).
Величина промера објектива је директно пропорционална и увећању и моћи раздвајања.
Овај однос је срећна и одлучујућа околност оптичког телескопа. Већи промер телескопа, тј. већи промер објектива, поред тога што постиже веће „Угаоно увећање“, даје и бољу резолуцију, односно боље разлучје тј. раздваја блиске тачке на посматраном небеском објекту.
7.1 Најбољи и највећи оптички телескопи данас
Поред што веће дифракционе моћи, на квалитет телескопа утиче и величина огледала.
У највеће телескопе - рефракторе спадају:
Yerkes (102 cm)
Lick (90 cm)
Paris (83 cm)
Pulkovo (76 cm)
Beograd (65 cm)
У највеће телескопе рефлекторе спадају:
Gran Telescopio Canarias (10,40 m)
Keck (10 m)
Keck телескоп се налази на Хавајима, близу вулкана Мауна Кеа на висини од око 4.000 m. Састоји се од сва телескопа и пречник огледала сваког од њих је 10 m. Примарно огледало се састоји од 36 шестоугаоних огледала и има и активну и адаптивну оптику.
VLT - Very Large Telescope (8,20 m)
Овај телескоп ради као интерферометар, а раздвојна моћ му је око 1 мили-лучне секунде. Састоји се од 4 одвојена, међусобно повезана, оптичка телескопа (Antu, Kueyen, Melipal, Yepun) на Cerro Paranal-у на висини од 2.635 m у пустињи Атакама у Чилеу. Сваки телескоп има пречник огледала од 8,2 m, а 4 помоћна покретна телескопа имају пречник огледала 1,8 m.
Kavkaz (6 m)
Palomar (5 m)
Познат рефлектор је и телескоп Хабл (Hubble Space Telescope - HST) који кружи око Земље на висини од 600 km и обиђе је за 96 минута. Хабл је лансиран 1990. године, као заједнички пројекат NASA и ESA. Хабл је телескоп - рефлектор пречника огледала 2,4 m, а ради у љубичастом, ултраљубичастом и инфрацрвеном спектру.
8 Познатији телескопи
Свемирски телескоп Хабл - вештачки сателит у орбити око Земље са телескопом који посматра у видљивом спектру светлости, као и у спектру ултраљубичасте и инфрацрвене светлости. Хабл је у предности над земаљским телескопима, јер не зависи од временским приликама, нити на квалитет слике утиче комешање атмосфере. Осим тога, телескопима на Земљи атмосфера онемогућава пролаз таласних дужина у ултраљубичастом и инфрацрвеном спектру. Телескоп Хабл је развила и лансирала америчка свемирска агенција НАСА током деведесетих година 20. века.
Веома велики телескоп (VLT) је скуп од четири повезана телескопа. Сваки телескоп има промер огледала од 8 m, што је тренутно међу највећим промерима огледала земаљских телескопа. VLT је смештен у пустињи Атакама у Чилеу.


Duratorq (такође и DuraTORQ или TDCi), је ознака за дизел моторе у Фордовим возилима у Европи 21. века. Остале неповезане јединице у овом асортиману развили су Форд и ПСА. DuraTORQ TDCi мотори су такође доступни у возилима Форд, Јагуар, Ланд Ровер, Волво и Мазда. Кодно име је такође Пума за Форд 2.0 L, 2.2 L и 2.4 L, за Форд 2.4 L кодно име је ЗСД.
1 Варијанте
1.4 L 8с турбо - 68 КС
1.5 L турбо
95 КС
105 КС
120 КС
1.6 L 16с турбо, интеркулед - 90 КС
1.6 L 16с варијабилне геометрије са турбо пуњачем, интеркулед - 110 КС
1.8 L 8с турбо, интеркулед
115 КС
125 КС
2.0 L 16с варијабилне геометрије са турбо пуњењем, интеркулед
115 КС
130 КС
133 КС
136 КС
140 КС
163 КС
185 КС
2.2 L турбо
85 КС
100 КС
115 КС
140 КС
2.4 L турбо
100 КС
115 КС
140 КС
2.5 L турбо - 143 КС
3.2 L турбо - 200 КС
2 Порекло и наследник
Порекло овог мотора је најчешће од Пежоа и Ситроена, ако се прича о страном пореклу. Наследник овог мотора је Форд EcoBlue мотор, а производња DuraTORQ TDCi мотора завршена је 2022. године.


Јан Бранислав Мичатек (svk. Ján Branislav Mičátek; Мале Станковце (данас Тренчјанске Станковце), 19. новембар 1837 — Кисач, 24. јануар 1905) био је словачки учитељ, песник, национални радник, члан и један од оснивача Матице словачке.
1 Младост и образовање
Рођен у породици евангеличког учитеља Петра и Терезе (рођ. Лехотски). Основно образовање стекао је код оца у родном месту. Касније се породица преселила у Тренчин, где је отац 1848. године добио посао. Школске 1850/51. године похађао је приватну школу свештеника Карола Черна, а годину дана касније евангеличку гимназију у Модри. Потом је школске 1852/53. године поново похађао приватну школу у Тренчину, коју је држао свештеник Лацко. Када је након годину дана Лацко добио службу као капелан у месту Костолне Мичатек је заједно са њим напустио Тренчин. У периоду 1854–1857 похађао је студије реторике, поезије и филозофије у Модри, под менторством Јана Калинчјака, творца словачке романтичарске прозе. Учитељски испит положио је у Тренчину код декана Даниела Колењија, свештеника у Бецкову. Упркос противљењу оца 1857. године одлази у јужну Угарску, у село Лалић, где се запослио као помоћник учитеља Јозефа Годре.
2 Национално-просветна делатност у Војводини
У Лалићу је стекао значајно искуство у национално-просветитељском раду. Годра је у Мичатеку добио агилног и вредног помоћника не само у школи, већ и приликом организовања различитих активности, нпр. организовао је акцију сакупљања добровољних прилога за Матицу словачку. Осим тога лично је присуствовао тзв. Меморандумској скупштини Матице словачке у Турчјанском Светом Мартину 6–7. јуна 1861. године. У Лалићу остаје све до 1862. године, када прелази у Кисач, где је добио место редовног самосталног учитеља.
Са доласком Мичатека у Кисач долази до националног освешћивања Словака у месту. Блиско је сарађивао са свештеником и народним радником Јурајом Јесенским, а од 1862. године организовали су сакупљање добровољних прилога за Матицу словачку. Био је организатор аматерског позоришта у Кисачу и оснивач Словачког читалачког друштва (1862) и библиотеке. Тиме је просветни рад у оквирима народног препорода добио конкретну форму. Сам је наглашавао да је национални дух код Кисачана био занемарен, и да је владала велика бахатост у понашању. Зграда цркве била је пред урушавањем, у јединој школи било је 258 ученика, а црквена каса празна. Након смрти Јураја Јесенског у Кисачу је службовао свештеник Фридрих Штелцер. Због буђења словачке националне свести Мичатек је имао бројне сукобе са Штелцером, чије решавање се често завршавало на судовима.
Јан Мичатек је лично учествовао на многим манифестацијама народног и словачког карактера које су биле организоване у јужној Угарској у другој половини 19. века. На забави која је организована 25. новембра 1866. у Бачком Петровцу у кафани Карола Славке поводом прославе триста година од смрти Николе Шубића Зринског одржао је пригодни говор и након тога је рецитовао Сладковичеву песму Nehaňte ľud môj! (Не понижавајте мој народ). Због тога је био гоњен и саслушаван у периоду 25–28. марта 1867. заједно са директором позоришта у Петровцу Виктором Рохоњом, који је на споменутој забави рецитовао Халупкову песму Mor ho! (Мори га!).
Када је 1894. године започела оштра мађаризација Мичатек је присилно пензионисан због „недовољне родољубиве оданости према законитој власти“.
3 Публицистичка делатност
Јан Мичатек је објавио свој први публицистички рад у новинама Pešťbudínske vedomosti 1863. године, из чега произилази да је његова јавна делатност почела тек након доласка у војвођанску средину. Касније је био дописник неколико часописа и новина: Konfessionálna škola, Národnie noviny, Národný hlásnik, Obzor, Škola domáca, педагошког двонедељника Slovenský Národný učiteľ у Тренчину, а објављивао је и у годишњој периодици Slovenský kalendár. У Орлу је објавио 1871. године путописне фрагменте, у којима је описао своју посету Војној граници и Београду. Писао је под псеудонимима: Báťa Jano, Branislav z Kysáča, Janko Branislav.
Своје радове је објављивао и у српским листовима Јавор и Невен. Једна од његових малобројних објављених песама је и пригодна песма посвећена Јовану Јовановићу Змају, први пут објављена у листу Јавор 1874. године у броју 3. Касније је била објављена у часопису Náš život (1933, година I, бр. 3 – 4, стр. 117 – 118). Мичатеку је Матица словачка поверила дужност да овом песмом поздрави Змаја приликом обележавања јубилеја – двадесет пет година песничког стваралаштва. Међутим, овлашћење Матице је примио са закашњењем, па није лично присуствовао прослави.
Након периода словачког националног препорода, првенствено за време матичног периода, Јан Мичатек је забележио 42 претежно ауторске валедикције (погребне песме) писане на библијском чешком језику и оновременом словачком језику под називом Morena / Čili odobierky pri príležitostách pohrebních / V cirkvách ev. dla A. vyz. v úžitku / V národe Slovenskom. / Z vätša póvodne spísal a skladal Ján Mičátek slovenský národní učitel na Kisáči / V Srbskej Vojvodine Roku Pána 1862. Ова збирка је имала значајан допринос подизању словачке националне свести у војвођанској средини. У том контексту је – пре свега у погребним песмама посвећеним конкретним особама – забележен однос према родном крају, прошлости народа, словачко-словенски патриотизам, као и историјске околности које су биле у тесној вези са особама и ситуацијама. Иако су погребне песме биле намењене уском кругу реципијената и нису имале шири друштвени домет, можемо их сматрати значајним књижевним наслеђем војвођанских Словака евангелика у другој половини 19 века.
4 Матица словачка
Године 1863. учествовао је у оснивању Матице словачке у Мартину, чији је био члан и повереник за Бачку и уопште за јужну Угарску. У име Словака из јужне Угарске послао је познато "писмо захвалности" бискупу Штефану Мојзесу, тј. Матици словачкој.
5 Политички ангажман
Учествовао је у изборним кампањама заједничких словачко-српских кандидата за посланике у Угарском сабору: Милоша Димитријевића (1865), Вилијама Паулини-Тота (1869), Михала Мудроња (1875) и Милоша Штефановича (1896).
6 Породица
Јан Бранислав Мичатек и Алжбета/Елизабета Маршал (1840 – 1878) су се венчали 26. новембра 1863. у Петровцу и имали су деветоро деце: Јана Светоплука (1864 – 1919), Терезу (1866 – 1929), Олгу (1867 – 1883), Карола Имриха (1869 – 1871), Владимира (1871 – 1922), Алжбету/Ержику (1872 – 1951), Људевита Милослава (1874 – 1928), Карола (1876 – 1877) и Људмилу (1878 – 1937).
Убеђења и делатност Јана Мичатека су у значајној мери утицали на схватања и активност његове деце која су савршено испуњавала његово завештање. Владимир и Ержика су наставили са интензивним културно-просветним радом у Кисачу, Људевит (најмаркантнија личност војвођанских Словака почетком 20. века) са супругом Штефанијом међу Словацима у Новом Саду, док је Јан Светоплук био свештеник међу америчким Словацима.
7 Смрт
Јан Мичатек је преминуо 24. јануара 1905. у Кисачу. Само дан пре тога на изборима за Угарски сабор у изборној јединици у Кулпину изабран је заједнички кандидат Срба и Словака Милан Хоџа. Велики допринос овом политичком успеху дао је и Мичатек. Сахрани је присуствовао Хоџа и многи истакнути представници Словака и Срба.
8 Значај
Јозеф Маљијак сматра Јана Мичатека једним од заслужних народних радника, који су својом ревносном активношћу допринели масовном изразу црквено-народне свести словачког народа у Бачкој. Наглашава да је „својом публицистичком активношћу био добродошла подршка књижевним установама и словачким новинама".Јан Чајак сврстава Мичатека међу „родуверне“ вође, знамените учитеље и „несаломиве“ Словаке заједно са петровачким учитељем Каролом Лехотским и Фердинандом Рохоњом, учитељем из Гложана.
Захваљујући свом неуморном националном и културно-просветном раду Јан Мичатек је био једна од централних личности културног и просветног живота Кисачана и војвођанских Словака у другој половини 19. века.


Историја Антигве и Барбуде може се поделити у три периода. Први период је период до 1493. године тј. до доласка Кристифора Колумба на Антигву. Од 1632. до 1981. године Антигва и Барбуда је у саставу Енглеске. Од Уједињеног краљевства стекла је независност 1981. године.
1 Претколумбовски период
Антигва је насељена од архајског периода, иако је често погрешно схватање да су је најпре населили Сибонеји, староседеоци на Куби<ref>. Најстарија насеља датирају из периода око 2900. године п. н. е. Наследила их је култура Саладоида. Људи ове културе су на Антигву пристигли из Јужне Америке, са територије данашње Венецуеле. Око 1200. године п. н. е. на Антигву су се населили народи који су говорили аравачким језиком. Припадали су народима Кариба. Араваки су први становници Антигве о којима је сачувано више података. На острво су допловили помоћу чамаца пирога из Венецуеле. Одатле су протерани од стране других карипских народа. На Антигви су развили пољопривреду. Између осталог, Араваци су познати по узгајању антигванског црног ананаса. Гајили су и друге намирнице као што су: кукуруз, слатки кромпир, чили, гуаву, дуван, памук... Највећи део Аравака напустио је Антигву око 1100. године н. е. Преостале су касније протерали Кариби којима је напредније оружје обезбедило победу над Аравацима.
2 Колонијални период
Кристифор Колумбо се искрцао на Антигву 1493. године, на свом другом путовању. Он је острву дао име "Антигва" што на шпанском језику значи "античка". Араваки су острво називали Wadadli, а Кариби Wa'omoni. Колумбо му је дао назив по икони Санта Марије ла Антигве у Севиљској катедрали. Барбуда на шпанском језику значи "брадата". Први покушаји Европљана да колонизују острво су завршавани неуспехом због јаког отпора домаћег становништва. Прва европска насеља била су шпанска и француска. Енглези су колонизовали Антигву 1632. године. Тада је изграђена и данашња престоница државе, Сент Џонс. Барбуда је колонизована 1666. године. Први гувернер Антигве био је Томас Вернер, заповедник гарде краља Џејмса I Стјуарта. Сер Кристофер Кодрингтон подигао је прву фабрику шећера на Антигви (1674), а Барбуду је закупио за своје плантаже. Главни град Барбуде носи назив по Кодрингтону. Производња шећера постала је најуноснији посао на острву и чини економску кичму државе.
Антигва је током 18. века била седиште Британске краљевске морнарице смештене на Антилима. Чувени Хорејшио Нелсон командовао је Британском флотом крајем 18. века. Он је био непопуларан међу локалним трговцима због наметања британског Навигацијског акта. Као и у осталим деловима Британске империје, и у Антигви је 1834. године дошло до еманципације робова који ипак остају економски зависни од власника плантажа. На острву није било вишка пољопривредног земљишта. Лоши услови рада трајали су до 1939. године када је члан краљевске комисије позвао на формирање синдиката. Антигвански синдикат (Antigua Trades and Labour Union - ATLU) формиран је убрзо након тога. Председник синдиката постао је године Вере Бирд. Бирд се борио за укидање дотадашњих имовинских цензуса. Он је формирао Антигванску лабуристичку партију (ALP). Године 1951. уведено је опште право гласа. Лабуристичка партија односи сва расположива места у парламенту. Од 1960. године Бирд је главни министар колоније. Залагао се за формирање политичке уније карипских држава (Западноиндијска федерација). Заједно са Барбадосом и Гвајаном, Бирд је 1965. године створио Карипско удружење за слободну трговину (CARIFTA) које касније прераста у Карипску заједницу (CARICOM). Године 1967. Бирд је издејствовао проширење државне аутономије кроз слободну асоцијацију.
3 Независност
Бирд је поражен на изборима 1971. године те је присиљен одступити са дужности. Његова Антигванска лабуристичка партија изгубила је изборе. Међутим, већ 1976. године Бирд се враћа на функцију премијера. Као премијер, он је руководио припремама за стицање независности. Антигва и Барбуда стекла је независност 1981. године. Остала је део Комонвелта. Вере Бирд је постао њен први премијер. На тој функцији задржао се до марта 1994. године. Поднео је оставку из здравствених разлога. Проглашен је националним херојем, а по њему је назван и међународни аеродром у Сент Џонсу. Вереа је наследио син Лестер Бирд. На том месту задржао се до 2004. године. Од 2004. године премијер Антигве и Барбуде је Балдвин Спенсер.


Универзитет у Гранади (Universidad de Granada) је јавни универзитет у Гранади у јужној Шпанији који је 1531. године основао Карло V Хабзбуршки и I од Шпаније. Четврти је највећи универзитет у земљи и уз 5 кампуса у Гранади има и два измештена кампуса у северноафричким шпанским енклавама Сеута и Мелиља. У 2012/2013 академској години универзитет је похађало и 2.000 ERASMUS студената чинећи га најпопуларнијом дестинацијом у оквиру овог програма у читавој Европи. Један је најпрестижнијих универзитета у Шпанији нарочито познат по школи савремених језика коју сваке године похађају хиљаду домаћих и страних студената. Вероватно најславнији бивши студент универзитета је шпански песник и драматург Федерико Гарсија Лорка, док се међу осталима истичу Николас Салмерон (председник Прве шпанске републике) и Нисето Алкала Замора (председник Друге шпанске републике).
1 Структура и факултети
Факултети и школе Универзитета у Гранади налазе се у 5 кампуса, који се налазе у различитим деловима града.* Школа архитектонског инжењерства
Школа архитектуре
Школа грађевинарства
Школа информационих технологија и телекомукација
Факултет примењених уметности
Факултет наука
Факултет спортских наука
Факултет економије и бизниса
Педагошки факултет
Факултет политичких наука и социологије
Факултет здравствених наука
Факултет организационих наука
Факултет комуникације и документације
Правни факултет
Фармацеутски факултет
Факултет филозофије и хуманистике
Медицински факултет
Стоматолошки факултет
Факултет психологије
Факултет социјалног рада
Факултет превођења и тумачења


Abrothrix olivaceus је врста глодара из породице хрчкова (лат. Cricetidae).
1 Распрострањење
Врста је присутна у следећим државама: Аргентина и Чиле.
2 Станиште
Станишта врсте су шуме и екосистеми ниских трава и шумски екосистеми.
3 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.


Подгорица при Шмарју (Podgorica pri Šmarju) насеље северно од Шмарја - Сап у општини Гросупље, централна Словенија, покрајина Долењска. Општина припада регији Средишња Словенија.
Налази се на надморској висини 376,9 м, површине 1,18 км². Приликом пописа становништва 2002. године насеље је имало 86 становника.
1 Име
Име Подгорица (под=испод Горица=Мала планина) буквално значи „испод мале планине“. Места са именима Подгорица (нпр. Подгорје, Подгора) су релативно честа у Словенији [3] Име насеља је промењено из Подгорица до Подгорица при Шмарју 1955. године.