Хлеб ковчежић (енгл. Coffin bread), познат и као coffin lid или coffin board (тајвански хокијен: koaⁿ-chhâ-pang 棺柴枋, кинески: 棺材板; пињин: guāncaibǎn), је тајвански хлеб у облику посуде који потиче из града Тајнана.
1 Историја
Хлеб ковчежић се продаје на ноћним пијацама у градовима Тајнан и Тајпеј још од 1940-их година. Постао је популаран међу америчким војницима који су били стационирани на Тајвану. Према изворима, изум Хлеб ковчежића приписује се Хсу Лиу-јију, власнику ресторана „Шенгчанг Олд Чикан“ (Chikan Coffin), који послује на пијаци Кангле још од 1942. године.
2 Опис
Хлеб ковчежић почиње као дебела кришка меког белог хлеба. Хлеб се издубљује, а затим пржи у дубоком уљу или тостира, након чега се пуни кремастом чорбом од пилетине, морских плодова, шкембића или печурака. На врх се затим ставља комад тостираног или прженог хлеба, чиме се добија изглед „ковчега“.
2.1 Популарност
Хлеб ковчежић је данас препознатљиво јело тајванске уличне кухиње и често се налази на ноћним пијацама. ,посебно у градовима Тајнан и Тајпеј. Захваљујући туристима и медијима, ово јело је временом постало познато и ван Тајвана и често се помиње у гастрономским водичима и чланцима о локалној храни.


Гранола је храна која се састоји од мешавине овсених пахуљица, орашастих плодова, семенки, меда (или других заслађивача) који се обично пече док не постане хрскав, препечен и златно-смеђ, понекад формирајући грудвице. Смеса се меша током печења како би се избегло загоревање и како би се одржала растресита конзистенција житарица за доручак. Често се додаје сушено воће, попут сувог грожђа, урми и слаткиши попут чоколаде.
Гранола се често једе са јогуртом, медом, свежим воћем (као што су банане, јагоде или боровнице), млеком или чак са другим облицима житарица. Такође служи као прелив за разне колаче, десерте или сладолед. Гранола је слична муслију, осим што се овај други традиционално не заслађује нити пече.
Гранола се понекад узима током планинарења или камповања јер је лагана, има много калорија, спремна је за јело и лака за складиштење. Произвођачи јој такође додају додатни мед, кукурузни сируп или јаворов сируп и компресују је у гранола плочице.
1 Историја
Гранолу је изумео др Џејмс Кејлеб Џексон у Дансвилу 1863. Џексон санаторијум је био истакнути здравствени центар који је радио почетком 20. века на брду са погледом на Дансвил. Првобитно се састојала од грахам брашна. Сличну житарицу је развио Џон Харви Келог. У почетку је била позната и као Гранула, али је име промењено у Гранола како би се избегли правни проблеми.
Храна и име су оживљени током 60-их, а воће и ораси су додати како би постала здрава храна која је била популарна међу хипи покретом оријентисаним ка здрављу и природи. Због ове везе, „гранола“ и „хрскава гранола“ су ушли у колоквијалну употребу као начин означавања људи и ствари повезаних са покретом.
Још један велики промотер био је Лејтон Џентри, представљен у Time-у као „Johnny Granola-Seed“. 1964. Џентри је продао права на рецепт за гранолу користећи овсе, за који је тврдио да га је сам изумео за 3000 долара. Компанију је 1953. у Холију основала породица Харлингер, са главним циљем производње концентроване пасте од пивског квасца и соја соса познате као „Sovex“. 1964. купио ју је Џон Гудбрад и преселио је у Колеџдејл. 1967. Џентри је откупио права за западно од Стеновитих планина за 1.500 долара, а затим је продао права за западну обалу Вејну Шлотауеру из Ласен Фудса у Чику за 18.000 долара. Ласен је основан из пекаре здраве хране коју је водио Шлотауеров таст.
1969. током Вудстока, Лиса Ло је затражила од организатора фестивала 3000 долара да би у Њујорку купила овсене пахуљице, булгур пшеницу, пшеничне клице, суве кајсије, рибизле, бадеме, соја сос и мед за прављење муслија . Волонтери су хранили око 130.000 људи са папирним чашама.
1972. руководилац компаније Pet Milk у Сент Луису, представио је природне житарице Heartland, прву велику комерцијалну гранолу. Готово у исто време, компанија Quaker Oats представила је 100% природну гранолу Quaker. Џентри је претио Quaker-у тужбом, па су потом променили име свог производа у Harvest Crunch. У року од годину дана, Kellogg's је представио своје житарице од граноле „Country Morning“, а General Mills је представио свој „Nature Valley“. 1974. McKee Baking (касније McKee Foods ), произвођачи колача Little Debbie, купили су Sovex. 1998. компанија је такође стекла бренд Heartland и преселила производњу у Колеџдејл. 2004. име Sovex-а је промењено у „Blue Planet Foods“.
2 Гранола плочица
Гранола плочице (или мусли плочице) постале су популарне 60-их као ужина. Гранола плочице се састоје од граноле помешане са медом или другим заслађеним сирупом, пресоване и печене у облик плочице, што резултира производњом практичније ужине. Производ је најпопуларнији у Сједињеним Државама, Канади, Аустралији, Новом Зеланду, Уједињеном Краљевству, деловима јужне Европе, Бразилу, Израелу, Јужној Африци и Јапану.


Јеленце је водени ток на Фрушкој гори, лева је притока Кудоша, дужине 15,6km, површине слива 81,9km², у сливу Саве.
Настаје у насељу Ириг (1160 м.н.в.) спајањем неколико потока Будаковца, Липовог потока, Видраковца и Дјевојачког потока који дренирају јужне падине Фрушке горе. Таче ка југу као стални каналисани ток, протиче кроз југоисточни део Руме, након чега се улива у Кудош. На водотоку Јеленце, 1,5km североисточно од Руме, налази се истоимена хидроакумулација, готово у потпуности зарасла и еутрофикована. Главна притока је Борковац, који протиче кроз насеље Ривица и у Јеленце се улива у Руми. Амплитуде протицаја крећу се од 0,5 л/с до 5,5m³/с. На око километар северно од града налази се хидроакумулација Борковачко језеро.
У изворишном делу слива налазе се манастири Ново и Старо Хопово. Дуж водотока пружа се пут који повезује Руму и Ириг са Сремском Каменицом на Дунаву.


Геопросторна фондација отвореног кôда (ОСГео, Open Source Geospatial Foundation) је непрофитабилна НВО чија мисија је да подржи и промовише заједнички развој геопросторних технологија отвореног кода. Фондација је оформљена у фебруару 2006 да обезбиједи финансијску, организациону и правну подршку широј заједници корисника отвореног кода. Такође ће служити као независан правни субјект коме чланови заједнице могу придарити кôд, фонсије и остале ресурсе, сигурни у чињеницу да ће њихов допринос бити у циљу општег добра.
ОСГео је инспирисан из више аспеката од апачи фондације, укључујући чланство састављено од појединаца преусмјерених са пројекта фондације који су изабрани на основу њихове активности у пројектима и управљању фондацијом.
Фондација је заинтересована за спровођење других циљева сем развоја софтвера, као што је промовисање више слободног приступа геоинформацијама које су у државном власништву и потпуно слободани подаци у пројектима као што је OpenStreetMap пројекат. Такође се проводи едукација и обука чланова. Различити одбори унутар фондације разрађују стратегије развоја.
1 Пројекти
ОСГео пројекти укључују:
1.1 Геопросторне Библиотеке
GDAL/OGR
GeoTools
1.2 Апликације
GRASS GIS
Квантум ГИС
gvSIG
1.3 Веб мапирање
1.3.1 Сервер
MapServer
1.3.2 Клијент
Mapbender
MapGuide Open Source
OpenLayers
1.4 Каталог Метаподатака
GeoNetwork opensource
1.5 Повучени Пројекти
2 Вођство
ОСГео фондација је потпуно вођена од заједнице и има организацију слободног типа од 45 иницијалних чланова, 9 директора укључујући предсједника. Организована је у преко 20 пројеката. Дванаест њих (Март2007) баве се развојем софтвера (види горе) или организационим стварима као што је ствари управе, веб-сајт, видљивост, образовање, јавни геоподаци и промоција. ОСГео заједница сарађује преко Викија, Мејлинг листа и IRC-а.


Рафаел Гарса Гутијерез (Мексико Сити, 13. децембра 1896 — Мексико Сити, 3. јула 1974), надимка "Рекорд", био је мексички фудбалер и тренер. Он је, заједно са осталим члановима породице Гарса, препознат као оснивач Клуба Америка. Био је дефанзивац за тај клуб, као и за Фудбалску репрезентацију Мексика. По повлачењу, преузео је канцеларијску функцију свог вољеног клуба као извршни директор, а касније је у четири одвојена наврата био тренер националног тима. Такође је био и олимпијац.
1 Клуб Америка
Гарса Гутијерез и група младића залагали су се за идеју о клубу Америка када су се 12. октобра 1916. (Колумбов дан; шпански, „Día del descubrimiento de America“ / „Дан открића Америке“) састали. Постојали су Гарзин „Рекорд“ (који ће касније постати његов лични надимак) и Нуњезова немачка „Унија“; консолидовали су снаге. Назив је произашао из значаја дана када је клуб основан.
2 Фудбалска репрезентација Мексика
Гарсин рани успех скренуо је пажњу оних који су заговарали идеју националног тима који ће представљати Мексико на међународним такмичењима. Овим тимом ће управљати Мексичка фудбалска федерација (Federación Mexicana de Fútbol Asociación ; ФЕМЕКСФУТ). Када је створена 1927. Гарса је изабран за првог селектора, иако је неформално тренирао тадашњи тим од 1923. На својој функцији наставио је до 1928. Играо је као дефанзивац на првом ФИФА-ином светском купу, одржаном у Уругвају 1930. После пензионисања као играч, наставио је да тренира мексичку репрезентацију три пута (1934–35, 1937 и 1949).
3 Летње олимпијске игре 1928. - Амстердам
Био је у фудбалској репрезентацији коју је Мексико послао да се такмичи на Олимпијским летима 1928.


Марија Луизе Ана „Малу” Драјер (Maria Luise Anna „Malu“ Dreyer; Нојштат ан дер Вајнштрасе, 6. фебруар 1961) немачка је политичарка из Социјалдемократске партије (SPD).
Од 13. јануара 2013. обавља функцију 8 министра-председника Рајна-Палатината. Прва је жена на овом положају.
Од 1. новембра 2016. обавља једногодишњи мандат као 71. председник Бундесрата, чиме је и заменик председника Немачке (прво Јоахим Гаук, од 1. новембра 2016. до 18. марта 2017. године; сада Франк-Валтер Штајнмајер, од 19. марта 2017). Друга је председница Бундесрата.
Године 1991, именована је на функцију пробационог судије а касније и тужиоца у Бад Кројцнаху.
Од 2004, Драјерова је удата за Клауса Јенсена (такође члан SPD-а и бивши градоначелник Трира који је остао удовац три године пре).


Централна процесорска јединица (скр. ЦПЈ, ЦПУ) је скуп електронских кола унутар рачунара на којима се извршавају инструкције рачунарског програма путем извођења основних аритметичких, логичких, контролних и улазно/излазних (I/O) операција спецификованих инструкцијама. Рачунарска индустрија је користила термин „централна процесорска јединица” још од раних 1960-их. Традиционално, термин „ЦПУ” се односи на процесор, специфичније на његову процесорску јединицу и контролну јединицу (CU), при чему се прави разлика између тих сржних елемената рачунара и спољашњих компоненти као што су главна меморија и I/O електронска кола.
Процесор (у рачунарству) је извршна јединица — прима и извршава инструкције прочитане из одговарајуће меморије. Када се каже само „процесор“ најчешће се мисли на централни процесор (central processing unit — CPU, централна процесорска јединица), али постоје и процесори специјалних намена као што су процесори сигнала, разни графички процесори, итд. Сам по себи процесор не чини рачунар, али је један од најважнијих делова сваког рачунара.
Форма, дизајн, и имплементација централних процесорских јединица су се променили током њихове историје, али њихов фундаментални оперативни мод је остао скоро непромењен. Главне ЦПУ компоненте су аритметичко-логичка јединица (АЛУ) која врши аритметичке и логичке операције, процесорски регистри који снабдевају операндима АЛУ и чувају резултате АЛУ операција, и контролна јединица која оркестрира преузимање (из меморије) и извршава инструкције усмеравајући координисане операције АЛУ, регистара и других компоненти.
Већина модерних процесора су микропроцесори, што значи да су садржани на јединичном интегралном колу (ИЦ) или чипу. Један чип који садржи ЦПУ може исто тако да садржи меморију, периферне интерфејсе, и друге компоненте рачунара; такви интегрисани уређаји се различито називају микроконтролерима или системима на чипу (СоЦ). Неки рачунари примењују вишејезгарни процесор, који је једноставан чип састављен од два или више процесора званих „језгра”; у том контексту, може се говорити о таквим појединачним чиповима као „утичницама”. Редни процесори или векторски процесори имају вишеструке процесоре који паралелно делују, при чему се ни један не сматра централним. Постоји и концепт виртуалних процесора коју су вид примене динамички агрегираних рачунарских ресурса.
1 Историја
Први процесори су били механички и практично нису били засебан део рачунара (нпр. какве је пројектовао Чарлс Бебиџ) затим електромеханички (релејни) па на бази електронских вакуумских цеви и били су јако велики. До значајног смањења димензија и повећања перформанси дошло је употребом транзистора (минипроцесори) и у другој половини 20. века интегралних кола (микропроцесори).
Рани рачунари као што је ENIAC су морали да се физички измене да би обављали различите задатке, те су стога те машине називане „рачунарима са фиксним програмом”. Пошто је термин „ЦПУ” генерално дефинисан као уређај за извршавање софтвера (рачунарског програма), најранији уређаји који се с правом могу називати процесорским су били рачунари са сачуваним програмом.
Идеја рачунара са сачуваним програмом је већ била присутна у Џон Преспер Екеретовом и Џон Вилијам Моклијевом дизајну ЕНИАЦ рачунара, али је иницијално била изостављена да би се раније завршила изградња. Дана 30. јуна 1945, пре него што је ЕНИАЦ био направљен, математичар Џон фон Нојман је дистрибуирао рад под насловом Први нацрт извештаја о ЕДВАЦ-у. То је био преглед компјутера са ускладиштеним програмом који би се евентуално завршио у августу 1949. године. ЕДВАЦ је био дизајниран да извршава одређени број упутстава (или операција) различитих типова. Значајно је да је требало да програми написани за ЕДВАЦ буду ускладиштени у рачунарској меморији велике брзине уместо да буду спецификовани физичким ожичавањем рачунара. Тиме је превазиђено озбиљно ограничење ЕНИАЦ-а, што је било знатно време и напор који су били потребни за реконфигурацију рачунара за обављање новог задатка. Са фон Нојмановим дизајном, програм који је ЕДВАЦ извршавао се могао променити једноставном променом садржаја меморије. ЕДВАЦ, међутим, није био први рачунар са сачуваним програмом; Манчестерска експериментална машина малих размера, мали прототип рачунара са сачуваним програмом, извршио је свој први програм 21. јуна 1948, а Манчестер Марк 1 је извршио свој први програм током ноћи 16–17. јуна 1949.
Дизајн раних процесора је био прилагођен да буду коришћени као део већег и понекад особеног рачунара. Међутим, овај метод дизајнирања прилагођених процесора за одређену апликацију је у великој мери уступио место развоју вишенаменских процесора произведених у великим количинама. Са таквом стандардизацијом се почело у ери дискретних транзисторских мејнфрејмова и минирачунара, а тренд је знатно убрзан популаризацијом интегрисаних кола (ИЦ). Она су омогућила дизајнирање и производњу све комплекснијих процесора са задовољавајућом толеранцијама реда величине нанометра. Минијатуризација и стандардизација процесора су увећали присуство дигиталних уређаја у модерном животу далеко изван ограничене примене наменских рачунарских машина. Модерни микропроцесори се јављају у електронским уређајима у опсегу од аутомобила до мобилних телефона, а понекад чак и у играчкама.
Док се фон Нојману најчешће приписују заслуге за дизајн рачунара са ускладиштеним програмом због његовог дизајна ЕДВАЦ-а, и тај дизајн је постао познат као Фон Нојманова архитектура, други су пре њега, попут Конрада Цуза, предложили и спровели сличне идеје. Такозвана Харвардска архитектура рачунара Харвард Марк I, који је завршен раније од ЕДВАЦ-а, исто тако је користила дизајн са сачувани програмом путем бушене папирне траке уместо електричне меморије. Кључна разлика између фон Nојманове и Харвардске архитектуре је да каснија раздваја складиштење и третман процесорских инструкција и података, док ранија користи исти меморијски простор за оба. Већина модерних процесора имају превасходно фон Нојманов дизајн, мада се процесори са Харварским дизајном исто тако срећу, посебно код уграђених апликација; на пример, Atmel AVR микроконтролери имају процесоре са Харвардском архитектуром.
Релеји и електронске цеви (термионске цеви) су били у широкој употреби као прекидачки елементи; за рад рачунара су неопходне хиљаде или десетине хиљада прекидачких елемената. Свеукупна брзина система је зависна од брзине прекидача. Цевни рачунари попут ЕДВАЦ-а су у просеку радили око осам сати без кварова, док су се релејски рачунари попут (споријег, али ранијег) Харварда Марк I веома ретко кварили. На крају су, процесори базирани на цевима постали доминантни, јер су значајне предности у погледу брзине уопштено надмашиле проблеме поузданости. Већина ових раних синхроних процесора је радила са ниском радном фреквенцијом у поређењу са савременим микроелектронским дизајном. Сатне фреквенције сигнала у распону од 100 kHz до 4 MHz су биле веома честе у то време, ограничене у великој мери брзином прекидачких уређаја са којима су рачунари били изграђени.
1.1 Транзисторски процесори
Комплексност дизајна процесора се повећала, јер су разне технологије омогућиле изградњу све мањих и све поузданијих електронских уређаја. Прво такво побољшање дошло је са напретком транзистора. Транзисторисани процесори током 1950-их и 1960-их више нису морали да се праве од гломазних, непоузданих и крхких прекидача попут вакуумских цеви и релеја. Са тим побољшањем изграђени су комплекснији и поузданији процесори на једној или неколико штампаних плоча који су садржали дискретне (индивидуалне) компоненте.
Године 1964, IBM је увео своју IBM System/360 рачунарску архитектуру која је користила серију рачунара способну да извршава исте програме са различитим брзинама и перформансама. То је било значајно у то време кад је већина електронских рачунара била међусобно инкомпатибилна, чак и они које је израдио исти произвођач. Да би се омогућило ово побољшање, IBM је користио концепт микропрограма (често називаних „микрокод”), који су још увек у широкој употреби у модерним процесорима. System/360 архитектура је била толико популарна да је деценијама доминирала тржиште мејнфрејм рачунара и оставила наслеђе које се још увек наставља путем сличних модерних рачунара, као што је IBM zSeries. Године 1965, Диџитал еквипмент корпорејшон (ДЕЦ) је увела још један утицајни рачунар намењен научним и истраживачким тржиштима, ПДП-8.
Рачунари базирани на транзисторима су имали неколико дистинктних предности у односу на своје претходнике. Осим што су били знатно поузданији и имали нижу потрошњу енергије, транзистори су исто тако омогућавали процесорима да раде са знатно већим брзинама због њиховог кратког прекидачког времена у поређењу са цевима или релејима. С повећаном поузданошћу и драматично повећаном брзином прекидачких елемената (који су били скоро ексклузивно транзисторски до тог времена), брзине процесорских сатова од десетина мегахерца су са лакоћом остварене током тог периода. Поред тога, док су дискретни транзистори и ИЦ процесори били у великој употреби, нови дизајни високих перформанси као што су СИМД (Single Instruction Multiple Data) векторски процесори су почели да се јављају. Ови рани експериментални дизајни касније су довели до ере специјализованих суперрачунара као што су они које су направили Креј и Фуџицу.
2 Организација процесора
Централни процесори обично садрже:
Управљачку јединицу (control unit), која управља радом осталих компоненти, конкретно операционе јединице. У раним данима рачунарства се функционалност управљачке јединице махом реализовала хардверски (ожичена реализација), док се данас типично користи микропрограмска реализација, где се рад процесора, укључујући и његов скуп инструкција, имплементира кроз микропрограм.
Операциону јединицу (execution unit), која типично садржи:
Аритметичко-логичку јединицу (ALU - Arithmetic logic unit), која врши аритметичке и логичке операције.
Регистре, који служе за привремено складиштење података при извршавању програма (регистри опште намене), као и за чување информација о тренутном стању програма који се извршава (програмски бројач, показивач стека, прихватни регистар инструкције, програмска статусна реч и др.)
Подсистем за везивање са меморијом и периферијама
Модернији процесори имају и јединице за рад са бројевима у покретном зарезу, брзу интерну меморију итд. Супер-скаларни процесори имају и по више операционих јединица. што им омогућава да извршавају неколико инструкција истовремено (када оне нису међусобно зависне).
3 Подела процесора
По томе колико инструкција и са колико података раде у једном „кораку“:
Ову поделу је 1972. године предложио Мајкл Џ. Флин, и по њему се она назива „Флинова таксономија“.
једну инструкцију са једним податком (тзв. скаларни процесори, SISD — Single Instruction Single Data). Подваријанта (супер-скаларни) могу да у току извршавања одреде које парове инструкција и података могу да изврше у исто време и то и учине.
једну инструкцију извршавају на више података одједном (тзв. векторски процесори, SIMD — Single Instruction Multiple Data)
извршавају више независних инструкција, сваку на својим подацима (MIMD — Multiple Instruction Multiple Data)
извршавају више независних инструкција, сваку на једном, заједничком, податку(MISD — Multiple Instruction Single Data)
Иако се SIMD некада користио углавном на векторским суперрачунарима попут оних које је 70-их година 20. века популарисао Cray, потреба за обрадом мултимедијалних података је довела до додавања SIMD инструкција у архитектуру процесора опште намене, тренд који је изродио технологије као што су PowerPC-јев AltiVec, Intel-ови MMX, SSE, SSE2, SSE3 и SSE4, AMD-ов 3DNow!, SPARC-ов VIS, Sun-ов MAJC, PA-RISC-ов MAX и MIPS-ови MDMX и MIPS-3D.
Флинова таксономија данас није од значаја као практична подела, јер модерни рачунарски системи често потпадају у неколико (па чак и све четири!) категорије ове таксономије. Илустративан пример би био неки dual Pentium 4 Xeon систем је у основи x86 SISD архитектура са SIMD проширењима (MMX, SSE, SSE2...), ради симетрично мултипроцесирање на два одвојена микропроцесора (MIMD), а сваки од њих садржи језгро са пајплајн архитектуром која се може схватити као MISD (јер сваки корак у пајплајну оперише над истим податком — инструкцијом која се извршава).
По архитектури и скупу инструкција се деле и на:* Процесоре са комплексним скупом инструкција, у којима се свака комплексна инструкција интерно преводи у низ микрокод инструкција (харвардску архитектуру) или користе једну (погледајте фон Нојманову архитектуру)
4 Произвођачи микропроцесора
Постоји већи број произвођача микропроцесора, а међу њима се истичу: АМД, Интел, Моторола, IBM, Трансмета, Qualcomm.


Јоканга (Иоканга, Йоканьга) река је која протиче преко северних делова Мурманске области, односно његовог Кољског полуострва на крајњем северозападу европског дела Руске Федерације. Целом дужином свога тока прече преко територија Ловозерског рејона и ЗАТО Островној.
Свој ток започиње у брдском подручју Кејви као отока маленог ледничког језера Алозеро, а улива се у Свјатоноски залив Баренцовог мора на Мурманској обали. Протиче кроз неколико мањих језера. Укупна дужина водотока је 203 km, и по дужини тока трећа је река на Кољском полуострву. Површина басена Јоканге је око 6.020 km², док је просечан проток у зони ушћа 175 m³/s. У Јокангу се улива укупно 778 река и потока, а на њеном сливном подручју налази се и 7.221 ледничко језеро укупне површине 313 km².
Њене обале су доста ниске у горњем и високе и стрме у доњем делу тока. У кориту се налазе бројни брзаци и мањи водопади. Због великог хидроенергетског потенцијала на Јоканги је планирана изградња неколико хидроелектрана укупног капацитета до 386 мегават часова електричне енергије.
Њене најважније притоке су Сухаја (97 km), Рова (75 km) и Пулонга (35 km).
Недалеко од ушћа на њеним обалама налази се град Островној.


Лазар Лазо Шкундрић (1825—1901) је био последњи лички хајдучки вођа (харамбаша: 1862—1865), родио се 1825. године у селу Прљеву (Лика) у српској православној породици, од оца Дане Шкундрића (17??—1850) и мајке Јање Букарица (17??—1842), која је пре удаје живела у Ервенику (северна Далмација).
Лазар се због хајдуковања (1849—1865) оженио релативно касно (1871) са Маријом Стојисављевић (из Велике Попине), са којом је имао синове Ђурђа (1873—19??) и Шпиру (1878—19??).
1 Порекло породице
Породица Шкундрић, пореклом је из Херцеговине, где су се некада презивали Богуновићи, чијем братству и припадају, а о томе је сам Лазо оставио сведочанство у својим казивањима, када је на питање Будислава-Буде Будисављевића (1843–1919) А јесте ли старином одавле ви Шкундрићи?, одговорио:„Нијесмо, господине, већ из Херцеговине. Кренуо нас Турчин, шукундједа, шта ли, мога јоште. Убио овај злотвора бега па морао бјежати и прешао у Босну поносну, равно на Бјелајско поље. Кад дознали бегови људи за нови им стан, притиснули моје старе, па овима било опет бјежати докле се не уставише у Паланци.“ („S ličke grude: priče“ - 1913)
Његов отац Дане и деда Јован Шкундрић пренели су му породичну традицију, како сам Лазо наводи:„Дјед мој Јован и отац Дане, али зна се то и онако у племену. Дошла су у Паланку три брата и најамник, па отишао један брат с овцама у Велику Попину, а други с козама у Пељево гдје је ситногорице, а трећи брат остао у Паланци.“ („S ličke grude: priče“ - 1913)
Или:
Шкундрићи су се у Лици звали Богуновићи и род су са Ковачевићима, Бундалама, Цветичанима, а сви су се раније, у Лици звали Богуновићи. („Из старог завичаја: приповијести“ - 1927)
Приликом сусрета у Врелу (од 1900. године, ово место се зове - Зрмања-Врело, а од 1971. године - Зрмања Врело) 1890. године, између Буде Будисављевића и Лазе Шкундрића, забележена су казивања, последњег личког хајдучког харамбаше о његовом хајдуковању и пореклу.
Све пркупљене податке о Лази Шкундрићу, записао је и касније објавио Будисављевић у својим књигама „S ličke grude: priče“ (1913), односно „Из старог завичаја: приповијести“ (1914)
Попут огромне већине породица (са 36 различитих презимена) из братства Богуновића и његова породица (Шкундрић) имала је Крсну славу „Јовањдан“ (Свети Јован Крститељ).
2 Војничка каријера
Своје војевање Лазар ће започети 1848. године, када су кренула анти-монархистичка револуционарна превирања (1848–1849) у неким деловима Аустријске царевине (Kaisertum Österreich), када је мобилисан са својим старијим братом Ђурђем, те потом одлази на разна бојишта, а у царској војсци борио се (у оквиру 4 батаљона) у Бечу (Wien) и у Темишвару (Timișoara).
3 Хајдуковање
У хајдуке Лазо Шкундрић одлази 1849. године, искористивши повратак из Мађарске, тј. пролазак своје јединице кроз Лику, па је после проласка Грачаца у селу Штикада дезертирао из аустријске војске.
Шкундрић је био револтиран чињеницом, да мобилизација није равномерно обухватила све породице у Лици, јер су поред њега и његова два брата била мобилисана, а многе друге породице нису имале никог мобилисаног.
Најпре је кренуо у Далмацију, али тамо се због потера за дезертерима није могао дуже задржати, па је прешао у Срб (Лика), код свог рођака Тодора-Тодораша Шкундрића, хајдучког вође (харамбаша: 18??—1855).
Ова хајдучка чета је поред харамбаше (до Лазиног доласка) имала још осам људи: стричевиће Луку и Андрију Лабуса, Саву Шајицу и Николу Миладиновића, из Мале Попине (Лика), Тодора Стојсављевића, из Велике Попине (Лика), Саву Радишића, из Дабашнице (Лика), те Николу Манојловића и Јовицу Миљуша из Брувна (Лика).
После погибије харамбаше Тодора, старешинство прелази на Луку Лабуса (харамбаша: 1855—1862), који је хајдуковао 14 година (1848—1862).
Када се Лазо Шкундрић повукао из хајдучије, у Лици више није било хајдука, већ су они који су желели да се и даље баве тим „послом“, одлазили да се прикључе хајдучким дружинама у другим крајевима, па тако Личане налазимо код поунијаћеног Сербина Јосипа-Јоце Удманића (харамбаша: 1843—1867) из Поповаче у Мославини, где су се обрели лички хајдуци Теодор и Јован Узелац, Иван Штимац, Ђорђе Слијепчевић и Миле, Стево и Марко Лончар, односно неки други код харамбаше Петра Личанина, који је од 1866. године хајдуковао у околини Сиска, Пакраца и Петриње.
4 Лика после повлачења Лазе Шкундрића
Лист Народне странке „Novi Pozor“ (почео је да излази у Бечу 1. септембра 1867. године), у броју 35., од 15. октобра 1867. године, наводи да је након помиловања харамбаше Лазе Шкундрића у Лици остала још само тројица хајдука (Дошен, Ђукић и Јеловац), који су се повезали са далматинским хајдуцима и „čine nam velikih neprilikah“, које је до 1866. године предводио харамбаша Симо Ковалевић, а потом Томо Ковачевић.
Тек је између 1870. и 1871. године коначно заустављена хајдучија, када су похватани или поубијани последњи лички хајдуци, који су хајдуковали широм данашње Републике Хрватске и Босне и Херцеговине.
5 Галерија


Етелред Неспремни или Етелред II (око 968 − 23. април 1016) је био енглески краљ од 978. до 1013. и од 1014. до 1016. године.
1 Детињство и младост
Етелред је био син енглеског краља Едгара I Мирољубивог и његове жене Елфриде. Етелредов отац умро је 975. године. Оставио је два млада сина. Наследио га је Едвард Мученик, старији син. Етелред је имао око десет година када је убијен Едвард (978)


Маитхили језик (मैथिली, 𑒧𑒻𑒟𑒱𑒪𑒲) је један од индоаријевских језика, индоиранске гране, и углавном се говори у источно индијској држави Бихар, у њеном северном делу, као и у Непалу. У Индији има око 30 милиона говорника, а у Непалу око 2,8 милиона.
Овај језик је близак хиндију и бенгалском језику, и сматран је њиховим дијалектоим. Године 2003, језик маитхили је стекао статус посебног језика у Индији.
Маитхили језик је првобитно записиван сопственим писмом, касније бенгалским, а данас деванагаријем.


Аменхотеп I је други фараон XVIII династије. Владао је Египтом од 1526. п. н. е. до 1506. п. н. е. Син Ахмосеа I и мајке, краљице Ахмозе-Нефертари. Имао је најмање два старија брата, Ахмосе-Анкха и Ахмосе Сапаира, и није се очекивало да ће он наследити престо. Међутим, између 8. и 17. године владавине Ахмосеа I и његове смрти, његов је престолонаследник умро те је Аменхотеп преузео власт. Владао је око двадесет и једну годину.
Наследио је царство створено очевима освајањима те је одржао доминацију над Нубијом и Делтом Нила, али вероватно није покушавао одржавати египатску власт над Сиријом и Палестином. Писане биографије двојице војника потврђују Аменхотепове ратове у Нубији где је и проширио границе.
Наставио је градити храмове у Горњем Египту. Rеволуционирао је дизајн загробних храмова оделивши свој гроб од загробног храма, што је било одступање од раније краљевске праксе, успоставивши тренд који ће се одржати касније кроз Ново краљевство.


Пре око 5.000 година на обалама реке Нил у северној Африци развијала се цивилизација старог Египта. Њен развој је трајао преко 3.000 година - дуже него иједне друге цивилизације у светској историји. Египат има историју дугу 6.000 година и многе туристичке атракције - пре свега пирамиде као једино преостало од седам светских чуда, затим огромни кип сфинге, гробницу краља Тутанкамона и многе друге.
1 Историјско раздобље Египта
Скоро истовремено са појавом палеолитског човека у Европи, налазимо трагове људи и у ушћу Нила на египатској висоравни која је омеђена Либијском пустињом на западу, Арапским полуострвом на истоку, Средоземним морем на северу и првим катарактом Нила на југу. Нил је друга река по дужинина у земљи а протеже се од извора речице Кагера која се улива у језеро Викторија-Нуанза из ког даље истиче Викторијин Нил. Укупна дужина те чудесне реке износи 6.497 km.
У Горњем Египту киша готово никад не пада, док у Доњем Египту око Каира, пада повремено и не обилно. Због тога је свакогодишња нилска поплава заиста највећи догађај у целој земљи јер од ње зависи таложење плодоносног муља који даје благостање. Потпуно је разумљиво што су Египћани од најстаријих времена Нил сматрали светом појавом, па су га чак прогласили божанством.
Савладавањем технике обраде камена у микролите (малене прецизне камене алатке) означен је прелаз из палеолита у мезолит. За то доба најкарактеристичнија је Капсијенска култура.
Задња фаза Себилијенске културе, одговара раној Натуфијској култури у Палестини, па је можемо датирати између 9. и 7. миленијума пре Христа. Најстарији налази неолитског човека Египта пронађени су у Фајуму и датирају из 4400. до 4200. године пре нове ере.
То су налази каменог ручног клина и керамичке посуде у фрагментима, но оне, за разлику од других налазишта тог доба у Европи, нису били in situ, односно на месту настанка, него су донесени Нилом из горњег тока. Око њих не постоје ни кости ни други остаци човека ни насеља па је тешко утврдити одакле заиста потичу, но са сигурношћу се може тврдити да су налази заиста из тога доба.
Тек у неолиту настаје Египат који познајемо (стари Египат) јер се људи стално насељавају у долини Нила и постају пастири и пољопривредници. Некако у то доба, почетком 6. века и годишња мена Нила се устаљује. Са том предвидивом стабилношћу коју људи препознају и користе почиње ера благостања за ту земљу све до данас.
Прва енеолитска (металнодобна) култура старог Египта је Бадаријанска култура коју датирамо под крај петог миленијума п. н. е. име је добила по налазишту Ел Бадари. Она траје око 400 година тј. од 4000. до 3600. п. н. е.
Млађа од те културе назива се Амратијанска култура према налазишту у ел Амреху.
Након ње следи Герзеанска култура имена по налазишту у близини места Герзеха који се налази у оази. Њу стављамо у доба између 3600. до 3400. п. н. е. Последња фаза те културе, која је уједно и последња преддинастичка култура, прелази у историјско раздобље.
2 Подела египатске историје и преглед династија
Праисторијска времена
Најстарије доба. Време божанских династија
Прве државе у Доњем Египту. Краљеви поштоваоци Хоруса
Тинијске династије (I и II) око 3315. – 2895. п. н. е.
Стара држава
III Мемфијска династија 2895—2840.
IV Мемфиска династија 2840—2680.
V Мемфиска династија 2680—2540.
VI, VII и VIII Мемфиска династија 2540—2360.
Прелазно раздобље
X и XI Хераклеополска династија 2360. 2180.
Средња држава
(2160—1580)
XI Тебанска династија 2160. – 2000.
XII Тебанска династија 2000. – 1785.
Распад државе и владавина странаца
(1785—1680)
XIII династија 1785—1680.
Од XIV до XVII династије – владавина Хикса 1680—1580.
Нова држава
XVIII Тебанска династија 1580—1310.
XIX Тебанска династија 1310—1200.
XX Тебанска династија 1200. – 1085.
Египат под влашћу Либијских плаћеника, Етиопљана и Асираца. 1085. – 663.
XXI Таниска династија 1085. – 950.
XXII Бубастика династија 950.-730.
XXIII Таниска династија 817.-730.
XXIV Саиска династија 730. – 715.
XXV династија – Превласт Етиопије 751.-656.
Превласт Асираца. 671-663.
Саиска држава
XXVI саиска династија 663. – 525.
XXVII династија – Прва персијска владавина 525.-404.
XXVIII династија 404.- 398.
XXIX династија 398.-378.
XXX династија 378.-341.
Друга персијска владавина – 341.- 333.
Птолемејиди 331.- 30. п. н. е.


Модри преливац (Apatura iris) лeптир јe из породицe шарeнаца код кога сe код мужјака на горњој страни крила појављујe плави одсјај. Настањујe шумовитe прeдeлe средње Европe и јужнe Битанијe до надморскe висинe од 1.200 метара.
1 Изглeд
Одрасли примeрци имају распон крила 6 до 7 центиметара, тамносмeђe бојe с бeлим линијама, те малe наранџaстe прстeновe на задњим крилима. Мужјаци сe разликују од жeнки по сјајноплавој боји на крилима.
2 Исхрана
Модри преливац сe храни мeдном росом с дрвeћа, али и измeтом или стрвинама. Мужјаци сe покаткад у јутарњим сатима спуштају на тло у потрази за храном. Жeнкe вeћину врeмeна проводe високо у крошњама дрвeћа, спуштајући сe тeк када јe врeмe за полагање јаја.
3 Гусeницe
Жeнкe полажу јаја у касно лeто на горњој страни листова. Гусeницe су зeлeнe са свeтложутим узорком и два вeлика 'рога'. Вeћину врeмeна проводe на срeдини листа, гдe су добро мимикриранe. Хранe сe искључиво ноћу. Током зимe сe укочe, промeнe боју из зeлeнe у смeђу и хибeрнирају у рашљама грана. У априлу сe поновно активирају, а у јуну сe претварају у лутку. Лутка јe блeдозeлeнe бојe, налик лисном изданку. Одрастао лeптир обично излази из лутке срeдином јула.
4 Подврсте
Apatura iris iris*Apatura iris bieti (Oberthür, 1885)
Apatura iris xanthina (Oberthür, 1909)
Apatura iris kansuensis (O. Bang-Haas, 1933)
Apatura iris amurensis (Stichel, 1909; Amur, Ussuri)
5 Галерија


Франц Леополд Марија Мeст (Franz Leopold Maria Möst; Линц, 16. август 1960) је аустријски диригент професионално познат као Франц Велзер-Мест. Тренутно је музички директор Кливлендског оркестра.
1 Биографија
Франц Мeст је рођен је у Линцу у Аустрији. Студирао је код композитора Балдуина Сулцера. Као младић у Линцу, учио је виолину и развио интересовање за дириговање. Након што је задобио повреде у саобраћајној несрећи која је довела до оштећења нерава, прекинуо је студије виолине и фокусирао се на студије дириговања.
Године 1985. Мест је преузео уметничко име Велзер-Мест на предлог свог ментора, барона Андреаса вон Бенигсена од Лихтенштајна, у знак омажа граду Велсу у којем је одрастао. Године 1986. усвојио га је Бенигсен. Године 1992. Велзер-Мест се оженио бившом Бенигсеновом женом Ангеликом. Његови први велики деби били су на Салцбуршком фестивалу 1985. године, након чега су уследили Лондонски филхармонијски оркестар 1986. и Оркетар музичке школе из Винтертура (Orchester Musikkollegium Winterthur) 1988. године.
Између 1986. и 1991. Велзер-Мест је био главни диригент Симфонијског оркестра Норчепинг у Шведској, а 1990. постао је главни диригент Лондонске филхармоније (London Philharmonic Orchestra) где је дириговао све до 1996. године.
Од 1995. до 2000. био је музички директор Циришке опере. Постао је генерални музички директор Циришке опере у септембру 2005, са оригиналном посвећеношћу Опери до 2011. Међутим, он је напустио функцију у Цириху у јулу 2008, након што је пристао да служи у истом својству у Бечкој државној опери. Велзер-Мест је први пут дириговао у Бечкој државној опери 1987. године, као замена за Клаудија Абада у дириговању опере Ђоакина Росинија Италијанка у Алжиру. Аустријска влада је 6. јуна 2007. именовала Велзер-Места да од септембра 2010. године служи на позицији генералног директора Бечке државне опере. Септембра 2014. најавио је оставку из Бечке државне опере, која је ступила на снагу одмах. Велзер-Мест је почасни члан Бечког певачког удружња. Дириговао је Бечком филхармонијом на Бечком новогодишњем концерту 2011, 2013. и 2023.Велзер-Мест је дебитовао као диригент у Сједињеним Државама са Симфонијом Сент Луиса 1989. године. Први пут је као гост дириговао Оркестром Кливленда у фебруару 1993. У сезони 2002–03, Велзер-Мест је постао седми музички директор Кливлендског оркестра. Његов последњи уговор је продужен до сезоне 2026–27. Током свог мандата, Велзер-Мест је водио сталну резиденцију оркестра у Музикферајну у Бечу, која је започела првом европском турнејом Велзер-Места 2003. године. Поред тога, под Велзер-Местом, оркестар је 2007. покренуо годишњи програм у Карневалском центру за сценске уметности у Мајамију (Carnival Center for the Performing Arts), који је касније преименован у Центар за сценске уметности Адриена Аршт (Adrienne Arsht Center for the Performing Artsс).
Под Велзер-Местом, оркестар је од 2009. почео да представља трогодишњи циклус опера Моцарта и Да Понта: Фигарова женидба, Дон Ђовани и Тако чини све, као и Саломе Рихарда Штрауса (2011–2012), Јаначекову Лукава мала лисица (2013–2014 и 2017–2018), Штраусову Дафну (2014–2015) и Аријадну на Наксосу (2018–2019), Бартоковог Чудесног Мандарина и Дворац Плавобрадог у сезони 2015-16, и Дебисијеву Пелеас и Мелисанда (2016–17).
Велзер-Мест је 2020. објавио своју аутобиографију Како сам открио тишину: Молба против светске буке (Als ich die Stille fand: Ein Plädoyer gegen den Lärm der Welt). Аутобиографија је објављена на енглеском у мају 2021. под насловом From Silence: Finding Calm in a Dissonant World.
2 Додатна литература
Доналд Розенберг (2000). Прича о Кливлендком оркетру.


Милан Мрђеновић, познатији као Мел Новак (Питсбург, 16. јун 1934 — Лос Анђелес, 9. април 2025) био је амерички глумац српског порекла.
Најзначајније улоге остварио је у филмовима Џон са црним појасом, Змајева игра смрти и Око за око. Био је познат и по својим вратоломијама и борбеним сценама.
1 Биографија
Рођен је 1934. године у Питсбургу у српској породици. Поред глуме радио је сахране и комеморације славних. Имао је ћерке Никол и Леу и троје унучади.
Преминуо је 9. априла 2025. године.
2 Каријера
Новак је дебитовао на филму 1974. године, појавивши се у два филма о блексплоатацији, Truck Turner и Black Belt Jones, што је довело до улоге у филму Ратник (1975). Једна од његових најистакнутијих улога из седамдесетих година била је улога убице Стика у Змајевој игри смрти (1978), коју је режирао Роберт Клуз. Новак је имао и улоге у два филма Чака Нориса, Један против свих (1979) и Око за око (1981). Током осамдесетих година, Новак је углавном глумио у независним филмовима као што је Lovely But Deadly (1981).
Деведесетих година Новак се појавио у два филма редитеља Герија Маршала: Излаз у рај (1994), према роману Ен Рајс, и Драги Боже (1996).
Године 2005. Новак се појавио у акционом/хорор филму Убица вампира, у којем је такође учествовао Џералд Окаму. Новак је 2008. примљен у Кућу славних борилачких вештина у Лондону. Године 2015. Новак је имао истакнуту улогу у акционом филму Самурај полицајац 2: Смртоносна освета.
3 Дела


Кантон Швиц (скраћеница SZ, Kanton Schwyz) је кантон у средишњем делу Швајцарске. Главни град је истоимени град Швиц.
1 Природне одлике
Кантон Швиц се налази на прелазу из алпских планина у валовито подручје средишње Швајцарске висоравни. Он се налази између Алпа на југу и Циришког и Луцернског језера на северу. Највиши врх је на 2.802 метара. Површина кантона Швиц је 908 km².
2 Историја
Кантон Швиц је један од три кантона оснивача Швајцарске конфередерације (пракантона), који су се удружили 1291. г. Од његовог имена изведено је име саме државе — Швајцарска 1803. г. На исти начин је и грб кантона био углед за грб и заставу Швајцарске.
3 Окрузи
Ајнзиделн - седиште Ајнзиделн,
Герсау - седиште Герсау,
Киснахт - седиште Киснахт,
Марх - седиште Лахен,
Хифе - седиште Волерау,
Швиц - седиште Швиц.
4 Становништво и насеља
Кантон Швиц је имао 144.600 становника 2008. г.
У кантону Швиц говори се немачки језик, који је и једини званични језик. Становништво је углавном римокатоличко (72%), а мањински протестантско (13%).
Највећи градови су:
Фајенбах, 15.000 становника.
Швиц, 14.000 ст. - главни град кантона
Ајнзиделн, 14.000 становника.
5 Привреда
Главне привредне гране су: сточарство, туризам и производња хидро-електричне енергије.


Бурак Јилмаз (Burak Yılmaz; 15. јул 1985) бивши је турски фудбалер који је играо на позицији нападача.
Каријеру је почео у омладинском погону Анталијаспора у којем је касније дебитовао као професионални играч. Један је од неколицине фудбалера који су играли за сва три највећа турска клуба Бешикташ, Фенербахче и Галатасарај. Први је турски играч који је играо у групној фази УЕФА Лиге шампиона са пет различитих тимова.
Након што је одиграо бројне утакмице за омладинске селекције Турске, за сениорску репрезентацију је дебитовао 2006. године.


Наљчик (На́льчик, кабар. Налшык, балк. Нальчик) град је у Русији и главни град аутономне републике Кабардино-Балкарије. Налази се на југозападу Русије. Познат је као бањско лечилиште. Наљчик се простире на 131 km². Према попису становништва из 2010. у граду је живело 240.095 становника.
Град се налази на надморској висини од 550 m, у подножју планине Кавказ. Кроз Наљчик протиче истоимена река.
1 Географија
Површина града износи 67 km².
2 Становништво
Према прелиминарним подацима са пописа, у граду је 2010. живело 240.095 становника, 34.879 (12,68%) мање него 2002.


Монотеизам или једнобоштво (μόνος — „један”, θεός — „бог”), вера је у једно, универзално, свеобухватно божанство.
Монотеистичка религија је религија у којој верници верују у једног бога. Разлике постоје између ексклузивног монотеизма, код, на пример, јудаизма, хришћанства и ислама, као и монотеизма, код кога се признаје постојање и других богова — плуриформни монотеизам који с обзиром да признаје постојање других божанстава, сматра да постоји неки облик њиховог јединства.
У ширем смислу речи, у монотеистичке религије се убрајају атенизам, бахаизам, каодаизам, деизам, екандар, хиндуизам (ваишнаизам, шиваизам), равидаизам, сикизам, тенрикјо и зороастризам. Постоји разлика између ексклузивног монотеизма с једне стране, и укључујућег монотеизма и плуриформног (панентеистичког) монотеизма с друге, који, који мада мада признају више богова, постулирају неки вид фундаменталног јединстава.
1 Етимологија
Реч монотеизам потиче од грчких речи grc (mónos) са значењем „један” и grc (theós) са значењем „бог”. У енглеском језику овај термин је приви користио Хенри Мор (1614—1687).
2 Порекло и развој
Квази-монотеистичке тврдње о постојању универзалног божанства датирају из касног бронзаног доба, са Ехнатоновом великом химном Атену. Могућа склоност ка монотеизму настала је током Ведског периода у гвоздном добу у јужној Азији. Ригведа изражава појмове монизма Брахмана, посебно у релативно касној десетој књизи, која је датирана на рано гвоздено доба, нпр. у Насадији сукти. Бонпа Дарма, можда из двадесетог века п. н. е, била је прва записана религија која је декларисала да постоји један Бог изнад свих, којег називају Сангпо Бумтри. Међутим, тиме се не подстиче монотеистичко обожавање Сангпа Бумтрија или ког бога ради спасења, већ се фокус задржава на карми.
Према хришћанској традицији, монотеизам је била изворна религија људи, али је изгубљена током тзв. човековог пада. Ова теорија је напуштена у 19. веку услед напретка еволутивне теорије и да се до монотеизма дошло од анимизма преко политеизма, али је и ова теорија слабо заступљена. Два примера да се монотеизам развио из политеизма је Атонов култ у времену египтског фараона Ехнатона, као и феномем Мардука, који је најпре био заштитник Вавилона, али је касније био поштован као божанство у целом Вавилону.
Од шестог века п. н. е, у зороастризму, Ахура Мазда или Ормазд (господар мудрости, односно мудри господар) појавио се као врховни апстрактни бог који је створио видљиви и невидљиви свет. У зависности од тога из ког периода је Зороастер (најчешће је везиван за рано гвоздено доба), ово је можда један од најранијих појава монизма у Индоевропској религији. Без обзира на то, зороастризам није била строго монотеистичка религија, јер су поштовани други јазати поред Ахура Мазде. Древна хиндуистичка теологија је у међувремену била монистичка, али није била строго монотеистичка у обожавању зато што је и даље задржало постојање многих богова, који су били замишљени као аспекти једног највишег Бога, Брахмана. Бројни антички грчки филозофи, укључујући Ксенофана и Антистен веровали су у сличан политеистички монизам који је био сличан монотеизму, мада се не може квалификовати као такав. Јудаизам је била прва религија која је произвела појам личног монотеистичког Бога у монистичком контексту. Концепт етичког монотеизма, који сматра да тај морал произлази из самог Бога и да су његови закони непроменљиви, први пут се јавио у Јудаизму, и временом је постао основни принцип већине модерних монотеистичких религија, укључујући зороастризам, хришћанство, ислам, сикизам и бахаи.
У градовима античког блиског истока, сваки град је имао бога заштитника, као што су Шамаш у Ларси или Син у Уру. Прве појаве шире надмоћи одређеног божанства датирају из касног бронзаног доба, са Атоном (којег је Сигмунд Фројд довео у везу са јудаизмом). Међутим, време егзодуса је дискутабилно, јер није јасно да ли се то према Библији десило пре или после његове владавине. Такође није јасно да ли је ово монотеизам или хенотеизам где Ехнатон себе идентификује са богом Атоном. Етнички монотеизам и појава апсолутног добра и зла појавила се у зороастризму и јудаизму, а касније је ово кулминирало у раном хришћанству и у тевхину у исламу.
Према јеврејској, хришћанској и исламској традицији, монотеизам је била оригинална религија човечанства; та оригинална религија се понекад назива „Адамском религијом”, или, у смислу Ендру Ланга, „прарелигија”. Учењаци који се баве религијом су у великој мери су напустили то гледиште у 19. веку у корист еволуционе прогресије од анимизма преко политеизма до монотеизма, али је до 1974. године та теорија била мањој мери прихваћена, и модификована гледишта слична Ланговом постала су проминентнија. Аустријски антрополог Вилхелм Шмит је постулирао прамонотеизма, „оригинални” или „примитивни монотеизам” током 1910-их. Постоје неслагања с тврдњом да су Јудаизам, Хришћанство, и Ислам произашли из опозиције политеизму, као што је био случај са грчки филозофским монотеизмом. У ближој прошлости, Карен Армстронг и други аутори су се вратили идеји еволуционарне прогресије почевши од анимизма, који се развио у политеизам, из кога је произашао хенотеизам, чему је следила монолатрија, из које је настао истински монотеизам.
3 Концепти
Свето Тројство је хришћанска доктрина веровања у Бога који има три дела: Оца, Сина, Светог духа.
Тевхид је први члан вере у исламу. Муслимани верују да је Бог један, недељив без равних или оних који су у вези са њим. Са муслиманске тачке гледишта, подела бога на тројство је облик политеизма.
Деизам претпоставља постојање једног Бога створитеља, који се мало или нимало не меша у дешавања у свету. Семјуел Кларк разликује четири типа деиста: они који верују у створитеља без интереса у свету; оне који су видели и друга провиђења али не и у моралним и духовним сферама; они који верују да Бог има мало моралних атрибута али не верује у будућност живота; и оне које одбијају откровење, а прихватају све остале истине природне религије.
Термин хенотеизам има два различита значења. У контексту библијских студија обично означава племенска божанства која не негирају постојање божанстава других народа, док се друго значење често користи као синоним за монолатрију, које је веровање у или обожавање у једног Бога без негирања постојања других. Хиндуизам се, опште гледајући, сматра за хенотеистичку религију.
Монизам је филозофско учење према којем се све може извести из једног јединог начела.
Пантеизам подразумева да је универзум идентичан Богу. Филозофски, постоји само једна супстанца која је апсолутна, вечна и бесконачна тако да све ствари, укључујући и људе, нису независни него су то само манифестације апсолутног.<ref>Brugger, Walter ed. Diccionario de Filosofía', Herder, Barcelona (1975) art Panteísmo
Панентеизам је облик монистичког монотеизма који се држи становишта да Бог обухвата цео универзум, али, за разлику од пантеизма, универзум није идентичан Богу.
Политеизам, код одређених урођеничких афричких религија, сматра да су различити богови различити облици једне јединствене основне супстанце. У другим случајевима, у питању је многобоштво, односно вера у више богова, супротност монотеизму.
4 Аврамске религије
Док сви припадници аврамских религија сматрају да су монотеисти, Јудаизам не сматра Хришћанство монотеистичким, већ препознаје само Ислам као монотеистичку религију. Ислам слично томе не признаје модерно Хришћанство као монотеистичку веру, првенствено због хришћанске доктрине светог тројства, за коју Ислам тврди да није била део првобитног монотеистичког хришћанства, које је Исус проповедао. Хришћани с друге стране, тврде да је доктрина светог тројства ваљан израз монотеизма, наводећи да се тројство не састоји од три засебна божанства, већ од три особе, које постоје консупстанционо (као једна супстанца) унутар једног божанства.
4.1 Јудаизам
Јудаизам је једна од најстаријих монотеистичких религија на свету. Бог у Јудаизму је стриктно монотеистички, и апсолутно је, недељиво и неупоредиво биће, које је ултиматни узрок свог постојања. Вавилонски Талмуд наводи друге, „стране богове” као непостојеће ентите којима људи погрешно приписују постојање и моћ. Један од најбоље познатих изјава рабајског Јудаизма о монотеизму је из другог од Мајмонидових 13 принципа вере:
Јудаизам и Ислам одбацују Хришћанску идеју монотеизма. Јудаизам користи термин шитуф за именовање богослужења на начин на који Јудаизам не сматра да је монотеистично.
5 Види још
Политеизам, или многобоштво
Хенотеизам
6 Референце
7 Литература
Dever, William G. Who Were the Early Israelites?, Grand Rapids, MI: Eerdmans 2003.
Kirsch, Jonathan. .
Leibowitz, Ilya. , Magazine
Silberman, Neil A. et al.; The Bible Unearthed, New York: Simon & Schuster 2001.
Whitelam, Keith). The Invention of Ancient Israel'', Routledge, New York 1997.


Том Папас (Tom Pappas; Азалеја, 6. септембар 1976.) амерички је атлетичар, светски првак у десетобоју из Париза 2023.
1 Каријера
Папас је четвороструки шампион САД (2000, 2002, 2003, 2006) и био је НЦАА шампион 1999. док је похађао Универзитет у Тенесију. Освојио је златну медаљу на Светском првенству 2003. Његов лични рекорд у десетобоју је 8.784 поена којим је победио на првенству САД 2003. одржаном на Универзитету Станфорд.
Освојио је Награду Џеси Овенс 2003. године, као најбољи амерички атлетичар те године.
Папас је завршио као пети на Олимпијском десетобоју 2000.
2 После каријере
Папас је сувласник фитнес центра Лејн 5 Кросфит (Lane 5 Crossfit) у Јуџину.
3 Међународна такмичења
!Година
! Такмичење
! Место
! Пласман
! Дисциплина
1999
Светско првенство
Севиља, Шпанија
Одустао
Десетобој
2000
Олимпијске игре
Сиднеј, Аустралија
5.
Десетобој
2001
Игре добре воље
Бризбејн, Аустралија
3.
Десетобој
2003
Светско првенство у дворани
Бирмингем, Енглеска
1.
Седмобој
Светско првенство
Париз, Француска
1.
Десетобој
2004
Хипо-митинг
Гецис, Аустрија
2.
Десетобој
Олимпијске игре
Атина, Грчка
Одустао
Десетобој
2008
Олимпијске игре
Пекинг, НР Кина
Одустао
Десетобој
4 Лични рекорди
!Дисциплина
!Резултат
!Место
!Датум
!Поена
Десетобој
8.784 поена
Пало Алто
22. јун 2003.
8.784 поена
Седмобој (у дворани)
6.361 поен
Бирмингем
16. март 2003.
6.361 поен
100 метара
10.65 (ветар -0.2 m/s)
Гецис
6. јун 2003.
940 поена
Скок удаљ
7.96 м (ветар +1.4 m/s)
Пало Алто
21. јун 2003.
1.050 поена
Бацање кугле
17.26 м
Јуџин
29. јун 2008.
929 поена
Скок увис
2.21 м
Гецис
27. септембар 2000.
1.002 поена
400 метара
47.58 с
Сен Дени
26. август 2003.
930 поена
110 метара препоне
13.90 с (ветар +0.3 m/s)
Гецис
6. август 1997.
987 поена
Бацање диска
52.18 м
Ел Пасо
1. јануар 2003.
916 поена
Скок мотком
5.20 м
Гецис
30. мај 2004.
972 поена
Бацање копља
66.56 м
Сарасота
9. јун 2000.
837 поена
Трка на 1.500 метара
4:35.14
1. јануар 1995.
711 поена


The Heritage Foundation амерички је труст мозгова са седиштем у Вашингтону. Основан је 16. фебруара 1973. године, након чега је преузела водећу улогу у конзервативном покрету 1980-их током председништва Роналда Регана, чија је политика преузета из студија Херитиџ фондације, укључујући њен Мандат за лидерство.
Херитиџ предводи пројекат председничке транзиције 2025, познат и као Пројекат 2025, односно опсежан план који чини и именовање идеолошки усклађених државних службеника, ограничавање приступа побачају, супротстављање ЛГБТ+ правима, трансформацију савезних агенција у политичке сврхе и наметање строгих имиграционих политика.


253 је била проста година.
1 Догађаји
Легије које су водиле кампању против Гота на Дунаву бирају Марка Емилијана за новог цара. Он напредује ка Риму Фламинијевим путем, како би се сусрео са својим противником, царем Требонијаном Галам, и његовим сином Волусијаном. Генерали у пограничним регионима углавном су проглашени за владаре од стране својих војски како би зауставили инвазију германских и других племена,
Емилијан је проглашен „непријатељем државе“ од стране Римског сената. Требонијан Гал је поражен код Тернија; бежи са Волусијаном на север, али код Фолиња их убијају сопствене трупе.
Емилијан влада Римским царством три месеца; обећава да ће се борити у Тракији и креће у рат против Персије. Сенат му даје чин Понтифекс Максимуса. (Pontifex Maximus) Емилијан је убијен у Сполетуму, а Публије Валеријан, стар 60 година, признаје се за новог цара од стране рајнских легија. Он даје свом сину Публију Лицинију Егнацију Галијену титулу Август. Валеријан I и шаље га на Дунав где су Готи прекршили споразум потписан са Римом и напали Мезију.
Валеријан I дели Римско царство на два дела; Галијен преузима контролу над Западом, а његов отац влада Истоком, где се суочава са персијском претњом.
Битка код Барбалисоса: Краљ Шапур I побеђује римску војску код Барбалисоса у Сирији.
Валеријан реформише III Августову легију како би се борио против „пет народа“, опасне коалиције берберских племена у Африци.
Папа Корнелије је протеран у егзил.
1.1 Јун
25. јун – Папа Луције I наслеђује папу Корнелија као 22. римски епископ.
Папа Луције је ухапшен готово одмах након избора и прогнан, као и његов претходник.
2 Рођења
Википедија:Непознат датум — римски цар Нумеријан.
3 Смрти
Википедија:Непознат датум — римски цар Емилијан.
4 Дани сећања


Биполарни транзистор је електронска компонента са појачавачким и прекидачким особинама, врста транзистора. Овај уређај је активна компонента са три извода, а направљен је од допираног полупроводног материјала, може да појача или прекида електричне сигнале кола. Биполарни транзистори су добили своје име зато што су главни носиоци наелектрисања и електрони и шупљине, за разлику од униполарних (транзистора са ефектом поља) код кога су носиоци наелектрисања електрони или шупљине.
1 Историја и данашња примена
Биполарни транзистори су први пут направљени у Беловим лабораторијама и тридесетак година су били најбоље компоненте за прављење дискретних или интегрисаних кола. Данас, употреба биполарних транзистора је потиснута у корист ЦМОС технологије у дизајну интегрисаних кола. Ипак, биполарни транзистори остају уређај који је бољи у неким колима, као што су дискретна кола, због великог избора типова биполарних транзистора и знања о њиховим карактеристикама. Они су такође користе за аналогна кола, било дискретна или интегрисана. Ово се посебно односи на примене на високим учестаностима, као што су кола на радио-учестаностима за бежичне мреже. Биполарни транзистори се могу комбиновати са МОСФЕТ транзисторима у интегрисано коло користећи БиЦМОС процес да се добије ново коло које ће узети најбоље карактеристике оба типа транзистора.
2 Структура
Биполарни транзистор се састоји из три различито допираних полупроводничких делова: емитерског, базног и колекторског. Ови дели су, редом, П типа, Н типа и П типа у ПНП транзисторима и Н типа, П типа и Н типа у НПН. Сваки полупроводни део је прикључен на извод, прописно означен: емитер (E), база (B) и колектор(C).
База је физички смештена између емитера и колектора и направљена је од слабо допираног, високоотпорног материјала. Колектор окружује емитерски део и скоро онемогућава да електрони или шупљине инјектовани у базу избегну да буду скупљени, чинећи тако да резултантна вредност односа струја емитера и колектора буде врло близу јединици и тако дајући транзистору велико струјно појачање . Попречни пресек кроз биполарни транзистор показује да је спој колектор-база већи од споја емитер-база.
Биполарни транзистор, за разлику од осталих транзистора, није симетричан уређај. Ово значи да замена између колектора и емитера доводи да транзистор почиње да ради у инверзном режиму. Због тога што је унутрашња структура транзистора обично оптимизована за рад у директном режиму, замена емитера и колектора чини вредности и мањим у инверзном режиму него у директном режиму. Обично, у инверзном моду је мање од 0,5.
Мале промене у напону прикљученим на спој емитер-база изазива да се струја која тече између колектора и емитера значајно промени. Овај ефекат се може користити да се повећа улазна струја. Биполарни транзистори се могу сматрати као напонски контролисаним струјним изворима, али се обично карактеришу као струјни појачавачи због мале импедансе у бази. Први транзистори су били направљени од германијума, али су модерни биполарни транзистори направљени од силицијума.
3 Осетљивост транзистора
Излагање транзистора јонизујућем зрачењу изазива разарање због радијације. Радијација изазива настанак дефеката у бази који се понашају као центри за рекомбинацију. Ово изазива постепени пад функционалног рада транзистора.
4 Основе рада биполарних транзистора
Биполарни транзистор се може посматрати као две диоде повезне анода на аноду. У нормалном раду, спој емитер-база је директно поларисан, а спој база-колектор је инверзно поларисан. На примеру НПН транзистора, када је позитиван напон доведен на споје база-емитер, равнотежа између термички створених носиоца и одбојног електричног поља зоне просторног наелектрисања постаје нарушена, дозвољавајући термички побуђеним електронима да се инјектују у базу. Ови електрони се крећу (дифундују) кроз базу од дела високе концентрације близу емитера према делу мање концентрације близу колектора. Ови електрони у бази се зову мањински носиоци јер је база позитивно дотирана што чини шупљине већинским носиоцима у бази (ово се не би требало схватити да је број инјектованих електрона мали). Кључна особина дизајна биполарних транзистора је да се база направи врло танка тако да електрони проводе мало времена у бази; већина електрона се дифундује до колектора пре него што се рекомбинују са шупљинама у бази. Спој база-колектор је инверзно поларисан тако да се не врши инјектовање електрона из колектора у базу, али електрони који се дифундију из базе према колектору су убачени у колектор посредством електричног поља у зони просторног наелектрисања споја база-колектор. Однос електрона који могу да прођу кроз базу и стигну до колектора је мера ефикасности биполарних транзистора. Високо допиран емитерски регион и слабо допиран базни регион изазива да много више електрона пређе из емитера у базу него шупљина из базе у емитер. Струја базе је сума шупљина убачених у емитер и електрона који се рекомбинују у бази – обе су у малој сразмери у односу на струје емитера и колектора. Отуда мала промена струје базе може да утиче на велику промену тока електрона између емитера и колектора. Однос ових струја Ic/Ib се назива струјно појачање и означава се са или hfe и обично је 100 или више.
5 Транзистори у колима
Горња слика је шематски приказ НПН транзистора прикљученог на два извора напона. Да би транзистор проводио осетљиву струју (реда милиампера) од колектора до емитера, мора бити једнак или мало већи од напона прага. Напон прага је обично између 0,6 и 0,7 V за силицијумске НПН транзисторе. Овај доведени напон изазива да се на доњем П-Н споју дозволи проток електрона из емитера у базу. Због електричног поља које постоји између базе и колектора (које је изазвао ), већина тих електрона прелази преко горњег П-Н споја у колектор чинећи струју колектора . Други део електрона се рекомбинује, док се остатак електрона излази базе и чини струју базе . Како је показано на слици, струја емитера је укупна струја транзистора које је сума друге две струје. То је:
(Нота: на овој слици стрелице приказују смер струје који је је сагласан са конвенционалним смером струје - ток електрона је супротан смеру стрелица пошто електрони носе негативно наелектрисање). Однос струје колектора и струје базе се назива струјно појачање. Ово појачање је обично врло велико и често је 100 или више. Требало би и напоменути да је струја базе у експоненцијалној зависности од . За типичан транзистор, повећање од само 60 mV повећава струју базе 10 пута.
Транзистори имају различите режиме рада. У линеарном режиму, струја колектора (емитера) је приближно пропорционална струји базе, али неколико пута већа, чинећи ово идеалним моделом за појачање струје. Биполарни транзистор улази у засићење када се струја базе повећа до тачке када спољашње коло спречава струју колектора да даље расте. У тој тачки, спој база-колектор постаје такође директно поларисан. Заостали напон опада 100 до 300 mV (у зависности од количине базне струје).
Знатно ређе, биполарни транзистори рада са замењеним колектором и емитером, тако да струја база-колектор може да контролише струју емитер-колектор. Појачање струје у овом режиму је много мање (на пример 2 уместо 100).
Транзистор ради у режиму закочења када је напон база-колектор премали да би протицала нека значајнија струја. За типични силицијумски транзистор, то је за случај када је напон мањи од 0,7 V. Биполарни транзистор који ради само у режимима закочења и засићења се може посматрати као електронски прекидач.
6 Примена
Због своје температурне осетљивости, биполарни транзистор се може користити за мерење температуре. Његова нелинеарна карактеристика се такође може искористити да рачуна логаритме. Германијумски транзистори су били често коришћени педесетих и шездесетих, и иако поседују мањи напон прага, што их чини подеснијим за неке примене, такође има велику склоност према термалном пробоју.
7 Теорија и моделовање
7.1 Еберс-Молов модел
Струје емитoра и колектора су нормалном раду дате Еберс-Моловим моделом:
:
Струја базе углавном настаје због дифузије
Где је
- струја емитера
- струја колектора
- фактор струјног појачања од емитера до колектора (0.98 до 0.998)
- инверзна струја засићења споја база-емитер (у распону од 10−15 до 10−12 ампера)
- је термички напон (приближно 26mV на собној температури ≈ 300 K).
напон база-емитер
W ширина базе
Струја колектора је незнатно мања од струје емитера, пошто је вредност врло блиска 1.0. У биполарним транзисторима мала струја кроз базу изазива велику струју у колектору. Однос дозвољене колекторске струје и базне струје се зове „струјно појачање“, β или . A β вредност 100 је типична вредност за мале биполарне транзисторе. У типичној конфигурацији, врло мала сигнална струја тече кроз спој база-емитер због контролисања колекторске струје. β је повезано са α преко следећих једначина:
::
Ефикасност емитера:
Још један скуп једначина се користи да се опишу три струје у било ком радном делу је дат доле. Ове формуле су засноване на преносном моделу биполарног транзистора.
Где је
- колекторска струја
- базна струја
- струја емитера
појачање емитерске струје у директној поларизацији (20 до 50)
појачање емитерске струје у инверзној поларизацији (0 до 20)
- инверзна струја засићења (у распону од 10−15 до 10−12 ампера)
- је термички напон (приближно 26mV на собној температури ≈ 300 K).
- напон база-емитер
- напон база-колектор
7.1.1 Промена ширине базе
Ако доведени напон база-колектор варира, ширина зоне просторног наелектрисања између базе и колектора се мења. Ова промена изазива да се промени појачање транзистора, пошто појачање зависи од ширине базе. Ово се често назива Ерлијев ефекат.
У директном режиму Ерлијев ефекат утуче на струју колектора и појачање емитерске струје у директној поларизацији према следећим једначинама:
Где је
- напон колектор-емитер
- Ејријев напон (15 V до 150 V)
појачање емитерске струје на нултом преднапону
7.1.2 Пробој
Када напон база-колектор достигне одређену (у зависности од транзистора) вредност, граница зоне просторног наелектрисања споја база-колектор се споји са границом зоне просторног наелектрисања споја база-емитер. Када је у овом стању, транзистор нема базу. Транзистор онда изгуби све појачање када је у овом стању.
7.2 Модел са h -параметрима
Други модел који се често користи у анализи кола са биполарним транзисторима је модел са h-параметрима. Овај модел је двоприступна мрежа изузетно погодна за биполарне транзисторе пошто пружа лаку анализу понашања кола, а може се користити да се добију још прецизнији модели. На слици „x“ представља базу, колектор или емитер у зависности од топологије коју користимо (степени са заједничким емитером, базом или колектором). За најчешће коришћен степен са заједничким емитером, симболи са слике узимају следеће вредности:
У овој топологији x је 'e' (означава емитер)
Прикључак 1 = база
Прикључак 2 = колектор
Прикључак 3 = емитер
iin = струја базе (ib)
io = струја колектора (ic)
Vin = напон база-емитер (VBE)
Vo = напон колектор-емитер (VCE)
а h-параметри представљени са:
hix = hie - улазна импеданса транзистора (одговара отпорности емитера re).
hrx = hre - зависност криве IB-VBE од вредности VCE. Она је обично врло мала и често се занемарује.
hfx = hfe - Струјно појачање транзистора. Овај параметар се често наводи као hFE или параметар (βDC) у спецификацијама.
hox = hoe - Излазна импеданса транзистора. Овај параметар се најчешће наводи као адмитанса, реципрочна вредност импедансе.
Малим словима су означени индекси h-параметара при AC, великим при DC анализи. Модел ове топологије при анализи кола може бити додатно упрошћен, тако што се неки од параметара игноришу (hoe и hre), узимају се као вредности нула (кратка спој) и бесконачно (прекид кола). Треба још приметити да се овај модел исто тако може применити при анализи кола са сигналима ниских фреквенција, и кола са малим сигналима.
При анализи рада кола са сигналима великих фреквенција овај модел се не користи, с`обзиром да се код h-параметара ради о параметрима типа отпорности и проводности, а при овој анализи је потребно користити и параметре капацитивности који имају доминантан ефекат при високим фреквенцијама.


Након капитулације Италије 8. септембра 1943. и доласка генерала Армстронга на чело савезничке мисије, у Михаиловићевом штабу завладало је уверење о блиском савезничком искрцавању на Балкану и крају рата. Под тим утиском, ЈВуО је повео низ акција у области источне Босне, коју су сматрали кључном из стратешких и националних разлога. У овим шестонедељним противосовинским активностима извршени су напади на Вишеград и Рогатицу.
У овим противосовинским дејствима учествовала је групација корпуса ЈВуО из Србије, док су четничке снаге у Босни наставиле, а у Лици, Далмацији, Херцеговини и Црној Гори убрзо успоставиле тесну сарадњу са Немцима. Противосовинска активност убрзо је изгубила на замаху. Будући да су се овом акцијом снаге ЈВуО уклиниле између Трећег корпуса НОВЈ у Тузли и Другог корпуса НОВЈ у Санџаку, уследио је противудар 5. крајишке дивизије НОВЈ. Пошто Савезници нису показали спремност да интервенишу ради спречавања напредовања НОВЈ, Михаиловић је убрзо поново заузео став пасивности и тајне сарадње са Немцима.
Због тога Михаиловић већ тражи везу са немачким командама, да не би потпао под комунистичку власт.
Након реорганизације немачког војног и политичког присуства на Балкану у августу 1943, за највишег цивилног чиновника постављен је Херман Нојбахер као изасланик Министранства иностраних послова Немачке за Балкан. Он је водио врло прагматичну политику, и сматрао је да немачка војска на Југоистоку може извући значајне користи из сарадње са Михаиловићем на бази заједничког непријатељства према Народноослободилачком покрету. Заједнички интерес и обострани прагматизам довели су до потписивања низа уговора о примирју и сарадњи између Немаца и ЈВуО током јесени 1943. Сам Михаиловић није потписивао ове уговоре, него су то чинили овлашћени команданти или људи из војног руководства.
Први уговор са командом Југоистока потписао је 19. новембра 1943. са стране ЈВуО мајор Лукачевић као командант „Горског штаба 148" (Милешевског корпуса), који је овлашћен да обезбеди сарадњу у целокупној области западно од Ибра и јужно од Западне Мораве и планине Таре. Извештај о потписивању овог уговора пресреле су и дешифровале савезничке обавештајне службе, и према неким сведочанствима, потписивање овог уговора имало је значајну улогу у коначном опредељивању Черчила за Тита, а против Михаиловића.
Командант Југоистока и Групе армија Ф фон Вајхс издао је 21. новембра 1943. упутство о успостављању сарадње са четницима. У складу са овим упутством, уговори били су типски и садржавали су следеће ставке:
Примирје између немачких војних и окупационих власти и квислинга с једне, и ЈВуО с друге стране
Обавезивање на заједничку борбу и пропаганду против комуниста
Сагласност снага ЈВуО да прихвате немачко командовање током већих операција
Обавезивање немачких власти да ће снабдевати снаге ЈВуО муницијом и збрињавати њихове рањенике.
Током следећих недеља потписана су још четири уговора, и важили су на највећем делу територије Србије, са изузетком јужне Србије. Потписали су их капетан Никола Калабић и пуковник Јеврем Симић, генерални инспектор ЈВуО, капетан Никола Калабић, командант Корпуса горске гарде, потпуковник Љубомир Јовановић, овлашћени командант ЈВуО у источној Србији, и капетан Михаило Чачић.
Осим ових, уговор са Лукачевићем садржавао је и писмену обавезу коју је ЈВуО прихватио „да не предузима ништа против Муслимана“. Уговори су склопљени са роком важења од шест недеља, са могућношћу продужења. Тако је уговор за централну Србију продужен 17. јануара.
Немачки велепосланик Нојбахер у својој књизи „Специјални задатак Балкан“ спомиње ове уговоре:
У новембру 1943. закључен је пакт Немаца са четничким војводама: Калабићем, Кесеровићем, Лукачевићем и другима. У уговору је стајало, да ће потписници пакта поштовати примирје, да се неће нападати, а од случаја до случаја ће сарађивати у борби против заједничког непријатеља, против Титових партизана. У тим разговорима захтевао сам од четника да се обавежу да неће дирати Недићеве људе и његове државне институције.
Упркос овим уговорима, долазило је до бројних инцидената са четничке стране. На пример, групе из Авалског корпуса ЈВуО два пута су разоружали стражаре и опљачкали складиште у Степојевцу. Нарочито су била честа разоружавања Недићевих војника. Из овог разлога Немци су одлучили да раскину уговоре, и да казне и дисциплинују четнике. Током јануара извели су два муњевита препада, једном СДК, а једном немачке полицијске снаге, против група Авалског корпуса. 17. фебруара 1944. мешовита немачко-добровољачка казнена формација изненада је напала групацију Смедеревског корпуса у Селевцу, наневши им губитке од око 100 мртвих и заробљених.
Ипак, како је опасност од НОВЈ расла, већ у марту 1944, услед продора 2. и 5. дивизије НОВЈ у Србију, преговори су обновљени и поново је успостављена оперативна сарадња између немачких снага и ЈВуО. Уз повремене инциденте, сарадња у духу ових уговора настављена је до краја рата.
Ови уговори имали су велики утицај на доношење одлуке о напуштању Михаиловића од стране савезника. Њима је било познато да је већина Михаиловићевих одреда ван Србије успоставила блиску сарадњу са осовинским снагама, а ови уговори били су јасан сигнал о прихватању исте политике и од стране снага у Србији.
Више извештаја је добијено о четничкој колаборацији, од којих је најзначајнији био пун текст споразума потписаног од једног од Михаиловићевих главних команданата, Лукачевића и немачког команданта Југоистока. Лукачевић је договорио обуставу непријатељстава у његовом подручју Јужне Србије и заједничке акције против партизана. Черчилу је послата копија целог уговора.
More reports were received of Chetnik collaboration, the most significant of which was the full text of a treaty signed by one of Mihailovic’s principal commanders, Lukacevic, and the German Commander South East. Lukacevic agreed a cessation of hostilities in his area of southern Serbia and joint action against the Partisans. A full copy of the treaty was sent to Churchill.


Поповић Тимотеј Тима, племенити од Поповића (Popović, Timotej/Timotheus, von Popović; Избиште, 1795 — Беч, 18. фебруар 1867) био је српски официр и генерал у аустријској војсци.
1 Биографија
Поповић Тимотеј (такође Тима), племенити од Поповића, рођен је 1795. у Избишту у тадашњој Војној крајини, тачније на подручју Влашко-илирског граничарског пука број 13 (види Влашко-илирска регимента).
1800. године је постао кадет у поменутом пуку и постепено је градио своју војничку каријеру. 1814. је ступио у српске Фрајкораше, а следеће године је прекомандован у Угарски линијски пешадијски пук број 19. 1832. је прекомандован у Немачко-банатски граничарски пук број 12 (види Банатска војна крајина), са седиштем у Панчеву. 1848. је постао пуковник и командант пука, и током почетка револуције је одржавао ред и мир као и лојалност Цару у Бечу. Касније исте године је одбио да се стави под команду српског покрета и Ђорђа Стратимировића, и отишао је на италијански фронт и преузео команду над два батаљона свог пука који су тамо раније дислоцирани. 1849. унапређен је у генерал-мајора. 1857 је пензиноисан са чином почасног подмаршала и отишао је у Беч где је умро десет година касније.


Библија (The Bible) америчка је телевизијска серија коју су створили Рома Дауни и Марк Бернет за History. Представља екранизацију Библије. Глумачку поставу предводе Диого Моргадо, Рома Дауни, Дарвин Шо и Ендру Скарборо.
Серија је добила изузетно позитивне рецензије и огромну гледаност. Била је номинована за три награде Еми. Успех је довео до настанка дугометражног филма Син Божји, као и мини-серије После Христа која представља њен наставак.
==
Библија је екранизација десет библијских прича Старог и Новог завета. Свака од десет библијских прича испричана је кроз глуму и обраду најсавременијом рачунарском технологијом.
==
Диого Моргадо
Исус
Рома Дауни
Марија
Дарвин Шо
Петар
Ендру Скарборо
Јошуа


Мајкл Стивенс (Michael Stevens; Канзас Сити, 23. јануар 1986) је амерички едукатор, јавни говорник, јутјубер, творац познатог едукативног Јутјуб канала Vsauce, као и документарне Јутјуб серије Mind Field.
1 Биографија
Стевенс је рођен 23. јануара 1986, у Канзас Ситију, Мисури. Његова мајка је радила као асистент у настави, док је отац био хемијски инжењер. Породица се преселила у Стилвел, Кансас, 1991. године, где Стивенс завршава средњу школу. Студије психологије и енглеске књижевности завршава на Универзитету у Чикагу.
Прве кораке у својој Јутјуб каријери започиње 2008. учешћем на каналу Barely Political (данас The Key of Awesome).
Популарност стиче након покретања Јутјуб канала Vsauce, поводом чега часопис Атлантик током 2014. о њему пише као о једном од најпопуларнијих аутора едукативног садржаја на интернету.
Од 2014. је почасни члан друштва Сигма Кси (Sigma Xi) на Универзитету Корнел, које окупља научнике и инжењере.
2 Јутјуб
2.1 Vsauce
2007. покреће канал Vsauce, који постаје активан 2010. године. Канал је у почетку био посвећен рачунарским играма, да би убрзо почео да се бави културом, науком и филозофијом. Канал је 2014. награђен Стрими Наградом, за најбољи садржај из области науке и едукације. Канал је такође награђен 2016. Веби Наградом.
Током снимања Јутјуб садржаја, сарађивао је са многим познатим члановима научне заједнице енглеског говорног подручја, као што су: Бил Нај, Дејвид Атенборо, Џек Хорнер и Дерек Мјулер.
Осим научне заједнице, сарађивао је и са познатим личностима, попут познатог британског кувара и ТВ личности Џејмија Оливера.
Према тврдњама Мајкла Стивенса, назив његовог канала Vsauce потиче од вебсајт апликације за генерацију насумичних имена.
У новембру 2020. канал је имао 16 милиона претплатика, и 1,9 милијарди прегледа.
2.2 Mind Field
Аутор је документарне серије Mind Field која је од 2017. године доступна премијум корисницима Јутјуба.
У серији изоди низ експеримената, од којих су познатији испитивање утицаја изолације на људску психу (Isolation), спровођење експеримента где испитује како људи реагују на проблем тролејбуса (The Greater Good), као и поновно извођење Станфордског затворског експеримента (The Stanford Prison Experiment).
Серија је више пута номинована за Еми Награду.
3 Јавни наступи
Током 2013. одржава јавни наступ на ТЕД конференцији, где је најављен као аутор свог Јутјуб канала.
Мајкл Стивенс заједно са још осам познатих јутјубера, 2014. учествује у дискусији са тадашњим председником САД Бараком Обамом, у Белој кући, која је била посвећена образовању и здравственом осугурању америчких грађана.
Мајкл Стивенс и Адам Севиџ, су 2017. организовали турнеју Brain Candy, која се бавила популаризацијом науке кроз забаву.


Аеродром Дон Мијанг (ท่าอากาศยานดอนเมือง, Don Mueang International Airport) (IATA: DMK, ICAO: VTBD), пре 2006. познат као Међународни аеродром Бангкок, један је од два међународна аеродрома престонице Тајланда, Бангкока. Већи градски аеродром је Аеродром Суварнабуми.
На аеродрому су смештене базе нискобуџетних компанија Нок ера, Таи ЕрАзија и Таи Лајон ера. Аеродром Дон Мијанг има три терминала. То је други аеродром на Тајланду по обиму саобраћаја.
Године 2023, кроз овај аеродром је прошло 26.980.428 путника, од тога 9.971.010 путника на међународним летовима. Укупан број полетања и слетања био је 184.542.
Аеродром Дон Мијанг је један од најстаријих међународних аеродрома на свету. Отворен је 27. марта 1914. као база Тајландског краљевског ваздухопловства. Први комерцијални летови су полетели 1924.
Аеродром Дон Мијанг је затворен 2006. и реновиран. Поново је отворен 2007, а већину саобраћаја је преузео нови Аеродром Суварнабуми.


Мендоза (Mendosa) је административни центар провинције Родригез де Мендоза перуанског региона Амазонас. Налази се у Сан Николас дистрикту на обали реке Уткубамба на 1.575 m надморске висине. Према подацима из 2005. године у граду је живело 3.261 житеља.
Мендоза се налази у тропском климатском појасу. Током године често је боравиште страних туриста.


Хлисти (ру. Хлысты) су били хришћанска секта која се појавила у Русији у 17. веку.
Традиционално се каже да је секту основао Данило Филипович 1645. године, иако не постоје писани докази који би поткрепили ову тврдњу. Веровања и обичаји чланова укључивали су екстатичне ритуале, обожавање харизматичних вођа и одбацивање свештенства и светих књига. Веровали су у директну комуникацију са Светим Духом и практиковали ритуал („радовање“), које је било садржало елементе плеса, гласолалије (говор у језицима којима особа иначе не говори) и прорицања.
Хлисти су били прогањани и оптуживани за сексуални неморал и били су суочени са прогоном других верских група и владе. У 18. веку промене доктрине су довеле до раскола, а до 1970-их остало је само неколико изолованих група. Хлисти су имали значајан утицај на друге руске секташке покрете, као што су Скопци, Духобори и Молокани.
1 Име
Чланови секте су себе називали разним именима, укључујући „Божји људи“ (лиуди бозх'и ), „следбеници Христове вере“ (Кхристововери), или једноставно „Христови“ (Кристи). „Хлисти“ је погрдни израз који користе критичари секте. Порекло термина је спорно. Вероватно се ради о квару претходно поменутог самоименовања Кристија од стране групе, али може да алудира и на праксу секте ритуалног самобичевања; руска реч кхлист значи бич или танак штап.
Такође је могуће да је реч повезана са грчком речју khiliaste (што значи хилијаст или " миленијалист ").
2 Порекло
Према сопственом усменом предању, секту је 1645. године основао Данило Филипов (или Даниил Филипович), костромски сељак и одбегли војник. Он је наводно постао „живи бог“ након што се Господ над војскама спустио у њега на брду Городино, Владимирска област. Својим ученицима је предао дванаест заповести које су забрањивале (између осталог) полни однос, пиће и псовке. Касније је за свог наследника именовао Ивана Суслова, сељака из Мурома. Суслов, којег је Филиппов преобразио у „новог Христа“, стекао је следбенике дванаест апостола, заједно са женом која је добила титулу „Богородице“. Предање каже да су руске власти два пута разапеле Суслова, али да је сваки пут устао из мртвих.
Не постоје писани докази који би подржали ову причу, или потврдили постојање Филипова. Прве историјске референце о Хлистима налазе се у списима старовераца, хришћанске заједнице која се одупирала реформама Руске државне цркве из 17. века. Староверци су осудили Хлисте као јеретике, а упозорења о њима могу се наћи у писмима из око 1670-их. Православна црква је такође напала хлисте; Против њих је писао Димитрије Ростовски у Истраживању расколничке вере (око 1709).
Суслов је умро око 1716. године, када је Прокофиј Лупкин постао нови „Христос“. Усмено предање тврди да је Лупкин био син Филипова, али је мало вероватно да је то тачно.
Лупкин је био трговац и користио је своја честа путовања у места као што су Углич и Венев да организује тајне скупове за своје следбенике. Подстицао је своје следбенике на богослужење на начин старовераца, на пример да се крсте са два прста уместо са три, али их је и упућивао да присуствују Државној цркви и причешћују се. Многи Хлисти, укључујући Лупкинову жену и сина, чак су примили монашки постриг. Лупкин је такође дао велике донације Цркви, што је помогло да се секта заштити од прогона.
3 Веровања и обичаји
Хлисти су одбацивали свештенство, свете књиге и поштовања светих (осим Богородице). Веровали су у могућност непосредне комуникације са Духом Светим и његовог оваплоћења у живим људима. Сваки од њихових вођа је био „живи бог“, а свака скупштина (или „ковчег“) имала је свог „Христа“ и „Мајку Божију“, које је именовао општи вођа секте. Штавише, веровали су да се Свети Дух може спустити у било којег верника током стања екстазе које су достигли током ритуала радение („радовања“).
Овај ритуал, који је био у фокусу њиховог обожавања, одвијао се на свете празнике. Скупштина би се окупљала током вечери на унапред договореном месту, као што је кућа члана. Скинули би горњу одећу и ушли у свети простор обучени само у поткошуљу. После периода певања или рецитовања Исусове молитве („Господе Исусе Христе, Сине Божији, помилуј ме грешног“), неки од верника би осетили да Дух Свети долази на њих, и почели би дивље да играју, пророкујући неразумљивим језиком. То би трајало пола сата или више, све док плесачи не би колабирали од исцрпљености. Коначно, делили би оброк од орашастих плодова, хлеба, пецива и кваса.
Хлисти су практиковали екстреман аскетизам, да би се припремили за пријем Светог Духа у своја тела. Уздржавали су се од алкохола, а често су постили данима или недељама. Иако је брак био дозвољен из практичних разлога, „јер је помоћ жене била неопходна за сељака“, био је грех упуштати се у полни однос, чак и са сопственом женом. Са овим умртвљивањем тела била је повезана пракса самобичевања која је често пратила обред раденије.
Раџински каже да су вртложни плес називали "духовним пивом", због његовог опојног дејства. Он извештава да су верници падали на под, пошто је плес трајао неко време. Раџински тврди да би се у неким групама Хлисти у овом тренутку упуштали у „групно грешење“ – помамну сексуалну оргију, за коју су веровали да ће их очистити од телесних пожуда. Најважнија идеја Хлиста била је идеја да се спасење може постићи само потпуним покајањем.
Други научници су одбацивали тврдње о непримереним сексуалним активностима секте као гласине.
Историчар Џозеф Т. Фурман тврди да су „отцепљене групе практиковале 'свети однос', али већина хлистиа су били побожни пентекосталисти који су осуђивали такво понашање.
4 Прогон
Оптужбе за сексуални неморал пратиле су секту од најранијих дана и секта је била предмет бројних истрага државних органа.
Године 1717, Лупкин и двадесет других припадника секте су ухапшени у Угличу. Држали су их пет месеци, а за то време су испитивани и тучени. Док су неки од његових следбеника остали у притвору, Лупкин је успео да испреговара ослобађање, уз помоћ мита од 300 рубаља. Упркос званичном покајању, наставио је да води покрет до своје смрти 1732. године.
Од 1733. до 1739. године, посебно формирана владина комисија ухапсила је стотине осумњичених верника, оптужујући их за учешће у сексуалним оргијама и ритуално убиство деце. Ове оптужбе су више пута одбачене, али је комисија ипак осудила преко три стотине људи. Изречили су казне на принудни рад, батињање и сакаћење ноздрва и језика, а многе затворенике су послали у прогонство у Сибир или Оренбург.
Међутим, Хлисти су били непоколебљиви и наставили су да практију своје ритуале. Неки од оних који су послати у изгнанство почели су да шире покрет по Сибиру. Током 1745. је формирана нова комисија, овога пута користећи „далеко суровије методе испитивања“. Комисија је добила лажна признања о сексуалној девијацији и канибалиму у заједници. Још 200 људи је послато у егзил, такође није до искорењивања покрета.
5 Каснија историја
Око 1750. године унутар секте су се десиле неке доктринарне промене, које су постале познате као Постники („постници“). Вође секте су сада виђене као „персонификације Христа“, а не само као домаћини његовом духу. Више се није сматрало могућим да обични чланови приме Светог Духа током раденије, иако је ритуал и даље имао централно место у активностима секте.
Године 1840. од Постника се отцепила нова отцепљена секта. Називајући себе Израелцима, они су се убрзо потом поново поделили на Стари Израел и Нови Израел . Веровања ове потоње групе знатно су одступила од традиционалних учења хлиста, а секта и данас постоји у Уругвају.
Ови расколи су ослабили покрет ињихов број је почео да опада. До почетка двадесетог века, процене о броју Хлистија су се кретале на око сто хиљада. Пре избијања Првог светског рата, извештавало се да је у Русији било око 20.000 Нових Израелаца, 15.000 Старих Израелаца и 3.000 Постника. До 1970-их преостало је само „неколико изолованих група“.
6 Утицај
За Хлисти се каже да су били „корен свог руског секташтва“, изнедривши секте као што су Скопци, Духобори и Молокани.
6.1 Веза са Распућином
Григорија Распућина је два пута (1903. и 1907. године) био мета истраживања Тоболске теолошке конзисторије, под оптужбом да је ширио хлистичку доктрину. Обе истраге су затворене без икаквих доказа против њега, али је популарна гласина наставила да повезује Распућина са сектом.
Поједини аутори су тврдили да је Распућин „усвојио филозофију (ако није био засигурно члан)“ секте.
У делу Човек иза мита, чији је коаутор Распутинова ћерка Марија, тврди се да је Распућин присуствовао неколико окупљања Хлиста у годинама пре свог доласка у Санкт Петерсберг, али се наводи да је на крају постао разочаран сектом. Чињенично тачност ове књиге доведена је у питање, а према Брајану Мојнахану, Маријина прича је једини доказ да је Распућин имао икакве хлисте везе. Консензус савремених историчара јесте да Распућин никада није био члан ове секте.
7 Додатна литература
Emeliantseva, E. "Situational Religiosity: Everyday Strategies of the Moscow Christ-Faith Believers and of the St Petersburg Mystics Attracted by This Faith in the First Half of the Nineteenth Century," in Thomas Bremer (ed), Religion and the Conceptual Boundary in Central and Eastern Europe: Encounters of Faiths (Basingstoke, Palgrave Macmillan, 2008) (Studies in Central and Eastern Europe), 98-120.
Panchenko, Aleksandr.


Словенске Коњице (Slovenske Konjice, немачки Gonobitz, у старијим изворима Gannobitz) је град и управно средиште истоимене општине Словенске Коњице, која припада Савињској регији у Републици Словенији.
1 Историја и градске знаменитости
На брду изнад града на југозападу налазе се рушевине замка из 12. века који је касније дограђен и напуштен је у 18. веку. Његове рушевине су делимично обновљене. Изнад Старог трга налази се средњовековна вила Требник. Доминантна грађевина у горњем делу средњовековног језгра града је жупна црква посвећена Светом Ђорђу и припада Мариборској римокатоличкој надбискупији, а датира из касног 13. века са доградњом из 18. века (барокна бочна капела). Друга црква у насељу посвећена је Светој Ани. Датира из средине 16. века са звоником из 17. века и барокним додацима.
Словенске Коњице су играле улогу током словеначке сељачке буне 1515. године, када су побуњеници овде саставили писмо са својим захтевима да га пошаљу цару Максимилијану I у Бечу.
2 Туризам
Словенске Коњице, раније зване „Град вина и цвећа“, освојиле су Златну медаљу Паневропске Ентенте Флорале 1998. и 2014. године.
Град је за свој труд награђен националном наградом Туристичког савеза Словеније "Најлепша дестинација за излете“ више година.
Град Словенске Коњице домаћин је међународног фестивала подводног филма и фотографије „Sprehodi pod morjem“, који се одржава сваке године крајем јануара.
3 Становништво
По попису становништва из 2011. године, насеље Словенске Коњице имало је 4.869 становника.


Asinus Buridani inter duo prata (изговор: азинус буридани интер дуо прата) латинска је изрека. У дословном преводу, изрека гласи: „Буриданов магарац између две ливаде”.
Према схоластичком филозофу Буридану, примјер је немогућности слободне воље: гладан магарац између два потпуно једнака и на истој удаљености постављена пласта сијена, не може да се одлучи коме да приђе, па угине од глади. Изрека указује на човека који не може да се одлучи у избору између два циља. (Неодлучност је погубна.)


Општина Опово је једна од општина у Републици Србији. Налази се у АП Војводини и спада у Јужнобанатски округ. По подацима из 2004. општина заузима површину од 203 km² (од чега на пољопривредну површину отпада 16.772 ha, а на шумску 71 ha).
Седиште општине је насеље Опово. Општина Опово се састоји од 4 насеља. Према подацима са последњег пописа 2022. године у општини је живело 9.462 становника (према попису из 2011. било је 10.440 становника). По подацима из 2004. природни прираштај је износио -3,9‰, а број запослених у општини износи 1.214 људи. У општини се налазе 4 основне школе.
Општина Опово је једна од најмањих општина у Војводини. Има изузетно повољан геостратешки положај (раскршће три велика трговинска центра – Београд и Панчево су удаљени 30 km и Зрењанин на удаљености од 40 km од општинског центра).
1 Насељена места
Баранда
Опово
Сакуле
Сефкерин
2 Познате личности
Драган Бјелогрлић
Олга Петров
Јован Микић Спартак


Рид Хофман (Reid Garrett Hoffman; рођен 5. августа 1967. године) амерички је предузетник и писац. Хофман је најпознатији као суоснивач LinkedIn-а, друштвене мреже која се користи првенствено за пословне везе и тражење посла.
1 Живот и каријера
Хофман је рођен у Станфорду, Калифорнија, а одрастао је у Берклију, Калифорнија. Похађао је средњу школу The Putney School где је студирао епистемологију. Дипломирао је на Универзитету Станфорд 1990. године.
Рид Хофман је на почетку каријере желео да постане професор, међутим уместо предавача на универзитету постао је оснивач компаније вредне 19 милијарди долара. Како је сам Хофман рекао, одустао је од универзитетске каријере када је схватио да ако жели да постане професор мора да посвети велики део свог времена и каријере писању књига које ће само педесетак људи разумети.


Пљачка Клеопатрине гробнице (Robbing Cleopatra's Tomb), у Француској познат само као Клеопатра (Cléopâtre) француски је црно-бели неми хорор филм из 1899. године, редитеља и сценаристе Жоржа Мелијеса, који је у главној улози заједно са Жехан Д'Алси.
Иако је Мелијесов најпознатији филм Пут на Месец, ово је био филм који је привукао пажњу продуцента Чарлса Урбана, који га је дистрибуирао у Америци под измењеним насловом. Урбан је касније дистрибуирао и друге Мелијесова филмове и тиме му помогао да стекне међународну славу.
Филм се сматрао изгубљеним све до септембра 2005, када је објављено да је у Француској пронађена последња копија. Међутим, испоставило се да се радило о снимку другог филма који је такође садржао ископавање мумије.
1 Радња
Човек откопава Клеопатрину мумију и исече је на комаде, а затим од ње прави жену.
2 Улоге
Жорж Мелијес као копач
Жехан Д'Алси као Клеопатра


Деметријус II Пожртвовни или Предани (1259 — 12. март 1289), из династије Багратиони, био је краљ Грузије од 1270. до 1289. године.
Син краља Давида VII и његове жене Гонце, Деметријус је имао само две године када су му 1261. мајку убили Монголи. После смрти његова оца (1270) наследио је престо као једанаестогодишњак. Од 1277. до 1281. владао је под регентством Садуна Манкаберделија. Учествовао је у походима Абака-кана на Египат, а посебно се истакао у другој бици код Хомса (29. октобар 1281). Иако је владао под називом "краљ Грузијаца, Абхажана, итд", Деметријусова власт покривала је само источне делове краљевства. Западна Грузија била је под влашћу имеретског огранка династије Багратиони.
Деметријус се сматра прилично контроверзном личношћу. Посвећен хришћанству, био је критикован због полигамије.
Године 1288, по налогу Аргун-кана угушио је побуну у покрајини Дербент на Каспијском језеру. Исте године Аргун је открио уроту у организацији његовог моћног везира Буке, чији син је био ожењен Деметријусовом кћерком. Бука и његова породица су побијени. Деметријусу, за којег се сматрало да је укључен у сплетку, било је наложено да се појави у монголском главном граду или пред Аргуном, под претњом напада на Грузију. Подстакнут саветима својих племића, Деметријус се запутио Аргун, свестан да му је живот угрожен. Аргун га је заточио, а 12. марта 1289. и убио. Деметријус је сахрањен у Мцхети, а канонизовала га је Грузијска православна црква.
Наследио га је рођак Вахтанг II.
1 Бракови и деца
У једном тренутку Деметријус је имао три жене. Године 1277. оженио је кћерку Манојла I Трапезунтског и са њом је имао петоро деце:
Давида VIII
Вахтанга III
Принца Лашу
Принца Мануела
Принцезу Русудан
Са другом женом, монголском принцезом Солгар, имао је троје деце:
Принца Бајдуа
Принца Јадгара
Принцезу Џијаџак Џакели
Око 1280. оженио се са Нателом, кћерком Беке I Џакелија, атабега Мешкетије. У том браку имали су Гиоргија V Бриљантног.