Agaricus bernardii (Quél.) Sacc или у народу позната као гљива Слањача. Врста је више халофитна него медитеранска. Ова гљива је јестива иако има непријатан мирис који се после кувња не осећа. Већином расте на пешчаном тлу.
1 Клобук
Клобук је величине 6-14 cm. У младости је високо избочен а касније средње удубљен или спљоштен. Кожица је наборана, у већини случајева крљушаста. Крљушти могу бити тамније од основе а у већини случајева су истобојне.
2 Листићи
Листићи су слободни и густи. Прво су сивкасти, после тога сиво-ружичасти, па пурпурно-ружичасти и на крају тамносмеђи. Величине су 3-5 cm а оштрица је светлија.
3 Стручак
Стручак је кратак али масиван, 3,5-5,5/2,5-4,5 cm. При дну је крушколик или дебље заобљен.
4 Отрусина
Отрусина је црно-смеђе боје.
5 Месо
Месо је дебело и сочно. Боја му је мутно-бијела. Када се пререже одмах поцрвени, прво добије ружићчасто-црвену боју а касније љубичасту. Има непријатан мирис.
6 Микроскопија
Споре су скоро округле, 5,5-7/5-6 mi.
7 Станиште
Ова врста гљива је више медитеранска него халофитна. На Балканским просторима већином расте уз уски појас морске обале, до границе продирања соли у земљу.
8 Време раста
Период раста је од септембра до децембра, а понекад и у пролеће.
9 Јестивост
Слањача је јестива иако има непријатан мирис који се неутрализује приликом кувања али има велику храњиву вредност.
10 Сличне врсте
Сличне врсте су
Лажна ускочица (Agaricus bernadiformis Bohus)
Јодача (Agaricus iodosmus Heinem)


Никола Лоренцин (Јагодина, 16. април 1940) је филмски и ТВ редитељ, критичар и педагог.
1 Каријера
Школовао се у Земуну, Пули, и Београду. Дипломирао на Филозофском факултету (група за општу књижевност и теорију) и на Академији за позориште, радио, филм и ТВ (филмска и ТВ режија, класа проф. Александра Петровића) у Београду.
Професионално бављење филмом започео као асистент на пројектима Александра Петровића и, упоредо, радом на властитим филмским и телевизијским филмовима: од ТВ циклуса Необавезно (ТВ Београд, уредник Зора Кораћ), до играних серија (Приче преко пуне линије) или ТВ драма (Под старост, Копилан, Дуд, Земља) и ТВ филмова (Мала привреда, Божићна песма) и документараца, махом дугометражних (Шта и зашто К. Карабаша, Неимари, ...и не уведи нас у искушење).
Писао филмску и ТВ критику, објављује есеје и студије (Филмска кажа - електронска лажа, Драма документарца, Некад и сад - историја и естетика документарног филма), сарадник и уредник у филмским часописима Синеаст, Mc Guffin, YU film, Данас, Књижевна реч, Зенит; објављивао у Видицима, Студенту, Филмској култури ...
Већ тридесет година сарађује са филмским и ТВ кућама (ТВ БГД - РТС, Арт ТВ, ТВ Нови Сад, ТВ Загреб...), продуцентима Адриа филм, Застава филм, Дунав филм, Арт филм 80, ВАНС, Пан филм, Exp Ilke film, Fix Focus... најчешће у Београду, Новом Саду, Загребу.
Остварио велики документаристички или телевизијски опус свих ТВ жанрова.
За своје филмове награђиван на многим домаћим и међународним фестивалима (Велика златна медаља Београд за режију на Фестивалу документарног и краткометражног филма у Београду, на међународним фестивалима Награда Златни бор на МЕФЕСТУ, Златибор; Гранд Приx на ФЕСТЕФ-у, Кучево), учествовао на фестивалима у Амстердаму, Кракову, Каламати, Москви, Чељабинску, Паризу ...
На 69. Мартовском Фестивалу документарног филма добио је награду за животно дело.
Филмско дело сачињава велики број документарних, играних, телевизијских филмова као и других облика и жанрова са готово хиљаду остварених радова.
Све је документарне филмове снимио порема сопственим сценаријима, а за многе друге ТВ и филмске пројекте радио као сарадник на сценарију.
Обрађује филмске странице документарних, породичних и есејистичких бележака (од циклуса Luna rossa - пет једночасовних филмова о истарској породици Лоренцина,  до филмског диспута с редитељем Казимиром Карабашем у дугометражном документарацу ШТА и ЗАШТО Казимира Карабаша).
Међу осталим ТВ серијама документарно-играног облика реализовао осам једночасовних филмова серије Равногорска читанка која је побудила многе расправе. Редовно сарађује на многим телевизијским пројектима, посебно програмима РТС, Арт ТВ и ТВ Нови Сад. Завршава дугометражне документарце Џим и Нора на морима, Прошле воде.
Живи у Београду, где је, до мировине, као редовни професор на Факултету драмских уметности (за предмете документарни филм, основе филмске режије и режија звука) настојао да повеже своје редитељско искуство и педагошку праксу. Предавао и на другим школама или семинарима - у Београду, Нишу, Лазаревцу, Јагодини, Пули ...
Две године био је уметнички директор београдског Фестивала документарног и краткометражног филма (2000/01.), и две године (2002/03.) председник Савета истог Фестивала; посебно се залагао да београдски Фестивал добије и међународни такмичарски програм, да се формира градски фонд за финансирање документарних и краткометражних филмова и да се објављују књиге о овим филмским врстама (Експериментални филм, 50 година београдског Фестивала, прве монографије о добитницима Награде за животно дело - Душану Макавејеву, Стевану Радовићу и Миомиру Микију Стаменковићу, Влади Петрићу) што је све и остварено.
Завршио опсежну серију од стотину једночасовних ТВ филмова о исторји и развоју телевизијскких  програма ТВ Београд - РТС: Време телевизије. Остварено као својеврстан ТВ времеплов, или ТВ читанка из година 1956—1991.
Током 2007/08. радио је на реализацији два дугометражна филма, снимљена по сопственим сценаријима, Новела о шаху (Chess blues) и Искупљење (...и не уведи нас у искушење). у првоме представљен је другачији лик легендарног нашег шаховског велемајстора Светозара Глигорића (сада, у његовим каснијим годинама опредељеног за компоновање и извођење музике) и у другом филму тежак и дуготрајан процес избављења доскорашњих наркомана који лек и излечење налазе у сасвим другачијим околностима лечења, без медикамената и диспанзерског процеса, али са могућношћу духовног и телесног преображаја у тек васпостављеним кућама живих при Српској православној цркви.
Завршава први том опсежног рада, књиге НЕКАД И САД, историја и естетика документарног филма (1985—1950.) у Србији и свету. Књига је настала као дело потекло и придружено часовима документарног и наменског филма за студенте Факултета драмских уметности и обухвата сажетак вишегодишњег ауторовог теоријског и историјског истраживања документарног филма, као и непосредног рада, већ готово 40-годишњег, на документарном филму и педагошког деловања аутора.
Објавио је књигу Џејмс Џојс и филм, 2015. године.
2 Филмографија
1970.
Дванаести спрат, кратки играни
Укрштено, кратки играни
1971.
Мој драгане, струк невена  (циклус Необавезно)
Алфред Хичкок (ТВ циклус, Митологије)
1972.
Обећана земља (циклус Необавезно)
Седморица из Роча (циклус Необавезно)
Kако, ТВ серија, две епизоде
1973.
Село, село...па нека је!
На сред мора крчма једна
1974.
По људима учио сам свијет, ТВ серија
Двоглед - почетак рада на овом ТВ програму (снимио око педесет ТВ филмова Двоглед)
1975.
Лифка биоскоп
Спортски живот
Тито у Kраљевици
1976.
Под старост, ТВ драма
1977.
Је л по вољи музика?
Време и снови, ТВ серија
Празник
Под старост, ТВ филм
1978.
Исидор Бајић, ТВ серија
1979.
Kад се јунак у бој спрема,ТВ серија
Kопилан, ТВ драма
1980.
Дуд, ТВ драма
1981.
Приче преко пуне линије, ТВ серија
Песме и дани, ТВ серија
Записи о црном Владимиру, ТВ филм
1982.
Земља, ТВ драма
Умрети и певати, ТВ серија
1983.
Тешка ноћ
1984.
Животни напон
1985.
Авантура Живка Гортана
Доме, слатки доме,ТВ серија
1986.
Мала привреда, ТВ филм
Бригада Јове Покрајца
Београдски радник
1987.
Шифра Перла
1988.
Kосовски бој, ТВ серија
1989.
Херојева порука
1990.
Luna rossa
Велика сеоба, ТВ серија
Тајна дома Блокових
Трагом Срба у Украјини
1991.
Јован Цвијић, ТВ серија
Балкански ратови, ТВ серија
1992.
С тугом и болом у срцу
1993.
Гласови из невремена
Што те нема
Rosso di sera
Vino rosso
1994.
Божићна песма
Жубор Бистрих потока
1995.
Душанов пут
Agfa colour
1996.
Моја Десанка
Great Movie Robbery
Живот на филму
1997.
Мој парадизо
Бака Гвозденија
1998.
Белоглави суп поново лети
1999.
Нова пројекција Сизифа
Живот на филму
2000.
Зрно злата
Бајка о Богосаву
2001.
Равногорска читанка, ТВ серија (осам епизода)
2002.
Добри поток оца Александра
2003.
Време телевизије,ТВ серија
ШТА и ЗАШТО Kазимира Kарабаша
Озрачен живот (Болест и излечење Војина Вуковића)
2004.
Kрај бакарног доба
Црвени макови Зузане Верески
Игра коло петровданско
2005.
Bandiera rossa
Fiore rosso
Гандор међу Бистрим потоцима
2006.
Неимари
2007.
Искупљење (...и не уведи нас у искушење), дугометражни документарац
2008.
Новела о шаху, једночасовни документарац
2009.
Време телевизије - завршена стота епизода, период 1987 - 1991.
2015.
Sette della Drina: Sette Morituri
2022.
Сликар и берачица грожђа


Мајкл Лич (Michael Leitch; 7. октобар 1988) професионални је рагбиста и капитен репрезентација Јапана, који тренутно игра за екипу Чифса.
1 Биографија
Висок 190 цм, тежак 105 кг, Лич је пре Чифса играо за Тошиба брејв лупусе. За репрезентацију Јапана до сада је одиграо 47 тест мечева и постигао 60 поена.


Керолин Лоренс (Carolyn Lawrence) је америчка глумица и агент за некретнине. Позната је по својим гласовним улогама у анимираним серијама, међу којима је и Сенди Обрашчић у серији Сунђер Боб Коцкалоне.
1 Каријера
Напустила је средњу школу да би похађала часове плеса у Чикагу. Од тада је започела своју дугогодишњу култну улогу Сенди Обрашчић у анимираној серији Сунђер Боб Коцкалоне. Такође је позајмила глас Синди Вортекс у филму Џими Неутрон: Дечак геније и његовој спиноф серији Авантуре Џимија Неутрона, као и насловном лику, Орелу Папингтону, у Моралном Орелу.


Петар II (Шпански: Pedro; 1340 - јун 1408. године), је био гроф од Ургела од 1347. године, до своје смрти.
Био је најстарији син грофа Џејмса I од Ургела и Сесилије од Коминга, ћерке грофа од Коминга и виконта од Турена, Бернарда VII. Након смрти свог оца, наследио је његове титуле грофа од Ургела, виконта од Агера, барона Ентенце и Антилона; пошто је био малолетан, његова мајка је у почетку била намесница.
Године 1363. оженио се Беатриче од Кардоне, ћерком Уга Фолча де Кардоне. Године 1376. поново се оженио Маргаретом Палеолог, ћерком Јована II, маркиза од Монферата.
Године 1396, након што је Мартин I од Арагона постао краљ Арагона, суочио се са Матејем, грофом од Фоа, који је напао Арагон, напад је био успешно одбијен. Умро је у Балагеру 1408. године.
Његов син са грофицом Маргаретом Палеолог био је Џејмс II, гроф од Ургела.


Сер Исак Њутн (Isaac Newton; Вулсторп Мејнор, 4. јануар 1643 — Кенсингтон, 31. март 1727) био је енглески физичар, математичар, астроном, алхемичар и филозоф природе, који је данас за већину људи једна од највећих личности у историји науке.
Његова студија Математички принципи природне филозофије (Philosophiae Naturalis Principia Mathematica), објављена 1687, која описује универзалну гравитацију и три закона кретања, поставила је темеље класичне (Њутнове) механике и послужила као пример за настанак и развој других модерних физичких теорија. Изводећи из овог свог система Кеплерове законе кретања планета, он је био први који је показао да се кретања тела на Земљи и кретања небеских тела потчињавају истим физичким законима. Уједињујућа и детерминистичка моћ његових закона довела је до револуције у науци и до даљег напретка и уздизања хелиоцентризма.
У механици, Њутн је такође указао на један нови, велики, значај принципа одржања импулса и момента импулса. У оптици, он је направио први практични рефлексиони (огледалски) телескоп и открио да се пропуштањем беле светлости кроз стаклену призму она разлаже у спектар свих боја (у складу са тврђењем Роџера Бејкона из 13. века). Њутн се снажно залагао у прилог честичне природе светлости. Он је такође формулисао емпиријски закон хлађења, проучавао брзину звука и предложио теорију о пореклу звезда. У математици, Њутн дели заслуге са Готфридом Лајбницом за откриће инфинитезималног рачуна. Он је такође изложио и уопштену биномску теорему, развијајући на тај начин тзв. „Њутнов метод“ за апроксимације нула функције и доприносећи проучавањима разлагања функција у редове.
Француски математичар Жозеф Луј Лагранж често је изјављивао да је Њутн највећи геније који је икада живео, додајући једном да је он, такође, и „најсрећнији, јер се систем света не може открити и установити више него једнога пута“. Енглески песник Александар Поуп, дирнут Њутновим постигнућима, написао је чувени епитаф:
Природа и природни закони у ноћној тами налазе скривеност;:Бог рече “Нека буде Њутн” и све постаде светлост.:(Nature and nature's laws lay hid in night;:God said "Let Newton be" and all was light.)
1 Биографија
1.1 Младост
Њутн је рођен у Вулсторпу поред Колстерворта, грофовија Линколншир, Енглеска. Рођен је у породици фармера који су поседовали земљу и стоку, и били према томе прилично богати. Место у којем се он родио било је око седам миља удаљено од Грантама, где је он касније похађао школу. По његовом властитом, каснијем, сведочењу, Њутн је рођен превремено и нико није очекивао да ће он дуго поживети. Његова мајка Хана Ејскоу (Hannah Ayscough) рекла је да је његово тело у то време било тек толико велико да би могло да стане у криглу пива. Његов отац, који се такође звао Исак Њутн, био је слободан сељак (фармер) и умро је три месеца пре Њутновог рођења, у време када је у Енглеској трајао грађански рат. Када је Њутну било три године, његова мајка се преудала и отишла је да живи са својим новим мужем, остављајући свог сина на старање његовој баки (њеној мајци), Марџери Ејскоу (Margery Ayscough).
Према Ерику Темпл Белу (Eric Temple Bell) и Х. Ивсу (H. Eves):
Њутн је започео своје школовање у сеоској школи, да би касније био послат у Краљевску школу у Грантаму (The King's School, Grantham), где је постао најбољи ученик у школи. Док је ишао у ову школу он је био подстанар код локалног апотекара Вилијама Кларка и наводно је био заручен са апотекаровом пасторком, Аном Стореј (Anne Storey), пре него што је отишао на Универзитет Кембриџ, у добу од 19 година. Како је Њутн постајао све више занесен својим студијама, романса се постепено хладила и госпођица Стореј удала се за неког другога. Како било, прича се да је Њутн задржао за дуго сећање на ову љубав, али никада више није имао неку другу „драгану“ и никада се није оженио.
Међутим, Белов и Ивсов извор за ово тврђење, Вилијам Стокли и госпођа Винсент (бивша госпођица Стореј – која се у ствари звала Катрина, а не Ана), једино су рекли да је Њутн показивао „пасију“ према госпођици Стореј док је био станар у Кларковој кући.
Отприлике од његове дванаесте године па док није напунио седамнаесту, Њутн се образовао, као што је речено, у Краљевској школи у Грантаму, где се његов потпис још увек може видети на оквиру прозора од библиотеке. Он је повучен из школе и негде у октобру месецу 1659 нашао се у Вулстропу од Колстерворта, где је његова мајка имала намеру да од њега направи фармера. Он је, према каснијим изјавама његових савременика, био због овога дубоко несрећан. Изгледа да је Хенри Стоукс, управник Краљевске школе, убедио његову мајку да га поново пусти назад у школу како би могао да заврши своје образовање. Ово је он и учинио у својој деветнаестој години, а његов школски успех у завршној години био је задивљујући.
У јуну 1661, он је примљен у Тринити колеџ у Кембриџу. У то време предавања на колеџу заснивала су се углавном на Аристотеловом учењу, али Њутн је више волео да чита много напредније идеје модерних филозофа, као што је Рене Декарт, и астронома Галилео Галилејa, Николе Коперника и Јохана Кеплера. У 1665. години, он открива генерализовану биномну теорему, и почиње да развија математички апарат који ће касније прерасти у тзв. инфинитезимални рачун. Убрзо пошто је стекао диплому 1665, Универзитет се затвара, што је била мера предострожности против „велике куге“. Због тога, следећих 18 месеци Њутн проводи код своје куће (у кући своје баке), где предано ради на инфинитезималном рачуну, проблемима из оптике и проналажењу закона гравитације.
1.2 Средње године
1.2.1 Математичка истраживања
Њутн и Готфрид Лајбниц открили су инфинитезимални рачун независно један од другог, користећи сваки своју сопствену, јединствену, нотацију (као што су већина математичара то и чинили у то време). Мада је Њутн разрадио свој метод годинама пре Лајбница, он није објавио о томе скоро ништа све до 1693, и потпуни увид у свој инфинитезимални рачун пружио је тек 1704. У међувремену, Лајбниц почиње да објављује потпуни опис свог метода 1684. Поврх тога, Лајбницова нотација и „инфинитезимални метод“ постају опште прихваћени на континенту, а после 1820. или ту негде и у Британској империји. Њутн је тврдио да је он био нерад да објави свој инфинитезимални рачун бојећи се да би због тога могао бити исмеван. Почев од 1699, други чланови краљевског друштва оптужују Лајбница за плагијат, а овај спор избија пуном снагом у 1711. Тако започиње горка Њутнова расправа са Лајбницом око приоритета открића инфинитезималног рачуна, која ће их пратити скоро целог живота, све до смрти овог другог у 1716 години. Ова расправа створиће поделу између математичара Британије и континенталне Европе, која је можда за читав век успорила напредак математике у Британији.
Њутну је одато признање за откриће генерализоване биномске теореме, важеће за било који експонент. Он је открио Њутнове идентитете, Њутнов метод, класификовао је криве конусних пресека (полиноми трећег степена са две променљиве), дао значајан допринос теорији коначних разлика, и био први који је користио разломачке индексе и употребио координатну геометрију да дође до решења Диофантинових једначина. Извршио је апроксимацију парцијалних сума хармонијских низова помоћу логаритама (претходник Ојлерове сумирајуће формуле) и био први који је користио са сигурношћу математичке редове и обрнуте математичке редове. Он је такође открио и нову формулу за број пи (π). Постао је професор на Лукасовој катедри математике у 1669. У то време, сваки предавач на Кембриџу или Оксфорду требало је да буде рукоположени англикански свештеник. Међутим, термин Лукасовски професор подразумевао је и додатак “не бити активан у цркви” (што се подразумевало да би се добило више времена за науку). Њутнов аргумент је био, да би га због овога требало изузети од рукоположења, и Чарлс II, чије је одобрење за ово било потребно, прихватио је овај његов аргумент. Тако је избегнут конфликт између Њутнових религијских погледа и Англиканске ортодоксије.
1.2.2 Оптика
Од 1670 до 1672, Њутн је држао предавања из оптике. Током тог периода он је истраживао појаву преламања светлости, показавши да се уз помоћ тростране призме бела светлост може разложити у спектар различитих боја, а да уз помоћ сочива и помоћу друге призме, овај спектар може поново да се сложи или састави у зрак беле светлости.
Такође је показао да један зрак обојене светлости када се издвоји из овог спектра даље не мења своја својства чак и када се пропушта кроз различита друга провидна тела. Њутн запажа да без обзира на то да ли је обојени зрак рефлектован (одбијен), расут или пропуштен кроз неки предмет, његова боја остаје неизмењена. Из тога следи закључак, да су боје које ми опажамо резултат интеракције од раније већ обојене светлости са телима, а не резултат тога како тела производе светлост. За више детаља о овоме, видети Њутнову теорију боја.
Из овог рада он је извео закључак да би било који рефракциони телескоп (телескоп са сочивима) требало да пати од проблема дисперзије (расипања) беле светлости у разне боје, и као доказ овог концепта је конструисао рефлексиони телескоп (телескоп са удубљеним огледалом), данас познат као Њутнов телескоп, да би њиме избегао овај проблем. Он лично, сам је брусио огледало за свој телескоп, користећи тзв. Њутнове прстенове за процену квалитета оптике за свој телескоп, те је тако био у стању да направи један нови астрономски инструмент, супериоран у односу на тадашње рефракционе телескопе, пре свега захваљујући већем пречнику огледала. Године 1671, Краљевско друштво замолило га је за једну демонстрацију његовог рефлексионог телескопа.
Њихова заинтересованост охрабрила га је да објави свој чланак „О боји“, који је касније проширио у своје дело „Оптика“. Када је Роберт Хук почео да критикује неке од Њутнових идеја, Њутн је био тиме толико повређен да се удаљио од даље јавне дебате. Ова два научника остаће непријатељи све до краја Хуковог живота.
Њутн је сматрао да се светлост састоји од честица, али да би објаснио преламање светлости ипак је морао да јој припише и таласна својства. Касније су, међутим, физичари углавном фаворизовали објашњење преламања светлости засновано искључиво на њеној таласној природи. Данашња, квантна механика вратила се Њутновој идеји о дуалној, таласно-честичној, природи светлости, мада данашњи концепт фотона као честица светлости веома мало подсећа на Њутнове честице (Њутн је сматрао да преламање светлости настаје убрзавањем њених честица кроз гушћи медијум).
1.2.3 Закон гравитације и закони кретања
Израз за центрифугалну силу који Кристијан Хајгенс, објављује на страницама свога дела „Часовник са клатном“, заједно са тада већ познатим Кеплеровим законима кретања планета Сунчевог система, омогућио је научницима да дођу до закључка да је гравитациона сила обрнуто сразмерна са квадратом растојања. Међу првима до овог прорачуна су дошли чланови Краљевског друштва, физичар Хук, астроном Едмунд Халеј и архитекта Рен, који су о томе међусобно дискутовали у Лондону. Међутим, требало је решити још тежи проблем, а то је како доказати да се тело чија је путања елиптичног облика креће под утицајем силе која опада са квадратом удаљености. Или обрнуто, да сила обрнуте квадратне зависности производи кретање тела по елипси, што би требало да послужи као објашњење Првог Кеплеровог закона. Размишљајући коме би могли да се обрате за решење овог проблема који је надилазио њихове способности, сетили су се Њутна и договорили да се Халеј у њихово име обрати Њутну за помоћ. Халеј, који је био један од секретара Краљевског друштва, то и чини, у августу месецу 1684, када посећује Њутна у Кембриџу.
Интересантно је, да у тренутку када му Халеј саопштава који је главни разлог његове посете, Њутн одмах на то одговара да је тај проблем већ решио. Односно да је доказао да из елиптичних путања кретања планета следи закон обрнуте квадратне сразмерности гравитационе силе са растојањем. Међутим, како није одмах могао и да нађе међу својим папирима овај доказ, он обећава Халеју да ће му га накнадно послати. И заиста, три месеца касније Халеју стиже од Њутна папир са строго математички изведеним доказом и решењем овог проблема. Он тада поново путује код Њутна у Кембриџ са намером да га наговори да овај рад објави, али тада затиче Њутна како ради на једном много општијем делу у које је овај рад укључен. Следеће три године Њутн предано и потпуно посвећен ради на даљем уопштавању и проширивању овог свог дела под привременим називом „О кретању“ да би, коначно, 1687. године, његов труд уродио стварањем капиталног дела „Математички принципи природне филозофије“, (Philosophiae Naturalis Principia Mathematica), које се данас често популарно назива кратким именом “Принципи”.
Астроном Халеј својствено се залаже око посла штампања Њутнових „Принципа“, и чак на крају посеже и за новцем из сопственог џепа онда када је каса Краљевског друштва остала испражњена. Имајући то у виду можда није ни чудно, али је свакако занимљиво, да је први тираж ове књиге, која је изазвала праву револуцију у науци и послужила за заснивање модерне физике, изашао у мање од 400 примерака.
Њутнови „Принципи“, као што је речено, представљају његово капитално дело, зато што је њима обухваћен Њутнов целокупан допринос физичкој механици. Централно место ове књиге припада Њутновом закону гравитације и његовим законима кретања (I, II и III Њутнов закон), што представља тријумф његовог „дедуктивног метода“. Осим тога, он на тај начин доказује да је механичка кретања свих тела у природи могуће свести на свега три проста физичка закона, што само по себи сведочи о универзалности овог његовог дела и универзалности физике као науке. Велики допринос Њутнових „Принципа“ састоји се, такође, и у томе што они отварају врата за широку примену математике у физици, односно доприносе заснивању модерне физике, као пре свега математичке науке.
Међутим, приликом писања ове књиге Њутн избегава да користи у доказима своје главно математичко откриће, инфинитезимални рачун, сматрајући да ће тако саму књигу учинити разумљивијом и приступачнијом за читаоце. Ова чињеница касније ће постати један од главних узрока спорења око приоритета открића инфинитезималног рачуна, и постати главни узрок Њутновог сукоба са Готфридом Лајбницом, поред других замерки које је Лајбниц имао на Њутнов закон гравитације и замисао празног простора вакуума, које проистиче из овог као и осталих Њутнових закона.
2 Њутнова јабука
Постоји популарна прича о томе како је једна јабука сорте flower of Kant (цвет Кента) пала са дрвета инспирисала Њутна да формулише своју теорију гравитације. Илустратори и цртачи карикатура и стрипова иду још и даље, сугерушући да је јабука у ствари пала Њутну право на главу и да је тај ударац на неки начин учинио га свесним гравитационе силе. Џон Кондуит (John Conduitt), Њутнов помоћник у време док је он био управник Краљевске ковнице новца (слично нашем данашњем положају Гувернера народне банке) и муж Њутнове нећаке, пишући о Њутновом животу описао је овај догађај на следећи начин:
Године 1666, он је опет напустио Кембриџ и одмарао се код своје мајке у Линколнширу. Док се замишљено шетао по башти кривудајући тамо и онамо, пала му је на памет мисао да сила гравитације (која преноси јабуку са дрвета на земљу) није ограничена на неку одређену удаљеност од Земље, него да та сила допире много даље него што ми обично мислимо. Зашто не толико далеко као што је Месец удаљен и, ако је то тако, она мора утицати на његово кретање, рецимо задржавати Месец на његовој орбити, после чега се бацио на прорачунавање ефеката ове његове претпоставке.
Питање није било да ли гравитација постоји, него да ли њено деловање допире тако далеко од Земље да би могла да буде такође и сила која задржава Месец на његовој орбити. Њутн је показао да, ако сила гравитације опада (обрнуто је сразмерна) са квадратом растојања, на основу тога може се израчунати период Месечеве орбите, и то у веома доброј сагласности са измереним подацима. Он је даље претпоставио да је иста сила одговорна и за кретања планета по њиховим орбитама, као и друга орбитална кретања и, у складу с тиме, назвао је ову силу „универзална гравитација“.
Њутнов савременик, писац Вилијам Стакли (William Stukeley), забележио је у својим „Сећањима из живота Сер Исака Њутна“ разговор са Њутном у Кенсингтону, 15. априла 1726, у којем се Њутн подсећа како је: „Недавно је представа о гравитацији дошла у његове мисли. Било је то приликом пада једне јабуке са дрвета“, рекао је Њутн у једном замишљеном расположењу. „Зашто је то тако да јабука увек пада вертикално са дрвета на Земљу?“, питао је Њутн сам себе. „Зашто се не креће на страну или навише, него увек пада према центру Земље?“.
На сличан начин и Волтер пише у свом „Есеју о Епској поезији“ (1727), „Сер Исак Њутн ходајући по својој башти, помислио је по први пут на свој систем гравитације, гледајући једну јабуку како пада са дрвета“.
Ова објашњења представљају вероватно преувеличавања Њутнове сопствене приче о томе како је седео поред прозора своје куће у Вулстроп Манору и гледао јабуку како пада са дрвета.
За многа стабла тврди се да су дрво јабуке коју је Њутн описао. У Краљевској школи у Грантаму тврде да је школа неку годину касније добавила себи ово стабло, тако што га је ишчупала са кореном и пребацила у управникову башту. Особље „Националног труста за надзор над местима од историјске важности и природних лепота“, у чијем је власништву данас Њутнова кућа Вулстроп Манор, оспоравају ово и тврде да је дрво које се налази у њиховој башти оно које је Њутн описао. Потомак оригиналног дрвета јабуке може се видети како расте испред главне капије Тринити Колеџа, у Кембриџу, нешто ниже од собе у којој је Њутн становао када је ту студирао.
2.1 Каснији живот
Током 1690-их година Њутн је написао већи број религиозних трактата (расправа) бавећи се буквалним тумачењима Библије. Хенри Морово веровање у универзум и одбацивање картезијанског дуализма могло је имати утицаја на ове Њутнове религиозне идеје. Манускрипт који је послао Џону Локу, у којем он оспорава постојање светог Тројства није никада објављено. Каснији радови – „Допуна хронологије краљевства старог века“ (1728) и „Примедбе на рачун пророчанстава Данилових и апокалипсе светог Јована“ (1733) – били су објављени после његове смрти. Он је такође посветио велики део свога времена алхемији (видети испод).
Њутн је такође био и члан енглеског парламента од 1689. до 1690, као и у 1701, али његов једини забележени коментар у парламенту била је жалба због хладноће и промаје у сали иза које је уследио и његов захтев да се затвори прозор.
Њутн је прешао у Лондон да би преузео дужност управника Краљевске ковнице новца, 1696, положај који је стекао под покровитељством Чарлса Монтагија (Charles Montagu) првог грофа од Халифакса, тадашњег министра финансија. Он је преузео одговорност над енглеским великим ковањем новца, понекад стајући на жуљ управнику Лукасу (и издејствујући Едмонду Халеју посао помоћног контролора привремене Честер филијале). Њутн је постао вероватно најпознатији управник Краљевске ковнице, након Лукасове смрти у 1699, и на том положају остао је све до своје смрти. Ово запослење требало је да буде синекура (посао без много одговорности или ангажовања), али Њутн га је схватио озбиљно, ослобађајући се својих дужности у Кембриџу 1701, и користећи своју моћ да реформише валуту и да кажњава „гребаторе“ (преваранте који су гребали материјал са ивица златних и сребрних новчића и тако обезвређивали њихову вредност-ради тога су новчићи касније израђивани са назубљеним ивицама) и фалсификаторе новца. Као управник ковнице Њутн је фунту стерлинга незванично пребацио из сребрног у златни стандард, стварањем везе између златника и сребрног пенија по основу „Закона Краљице Ане“. То су биле велике и важне реформе у то време, које су значајно поправиле богатство и стабилност Енглеске. Због овог његовог рада у ковници новца, више него због његових пређашњих доприноса науци, он је стекао титулу витеза (Сера) у служби Краљице Ане, 1705. године.
Њутн је 1703. године постао председник Краљевског друштва и члан француске Академије наука. На положају председника Краљевског друштва он је стекао непријатеља у Џону Фламстиду (John Flamsteed), краљевском астроному, тако што је преурањено објавио и користио у својим студијама Фламстидов звездани каталог.
Њутн је умро у Лондону, 20. марта 1727. године, и сахрањен је у Вестминстерској опатији. Његова полу-нећака, Катрина Бартон Кондуит (Catherine Barton Conduitt), помагала му је као домаћица у друштвеним пословима у његовој кући у Улици Џермин (Jermyn Street) у Лондону, и он је био њен „веома вољени ујак“, у складу са писмом које јој је упутио док се опорављала од богиња. Мада Њутн није имао деце, он је у задњим годинама живота завештао својим рођацима већину свога наследства, тако да је умро практично без тестамента.
Његова знатна покретна имовина подељена је равноправно између његових осам полу-нећака и полу-нећакиња (три Пилкингтона, три Смитса и два Бартона, укључујући и Катрину Бартон Кондуит. Његово имање у Вулстроп Манору прешло је у руке његовог законитог наследника, Џона Њутна (само Бог зна зашто је тако велики човек имао тако лошег репрезента), који је, после шест година „борби петлова, коњских трка, банчења и лудовања“ био принуђен да стави хипотеку над имањем Вулстроп Манор и да га тако прода пре своје смрти услед једне несреће у пијаном стању.
Након смрти, у Њутновом телу откривена је значајна количина живе, што је вероватно последица његових алхемијских трагања. Ово тровање живом можда би могло објаснити Њутново ексцентрично понашање у каснијим годинама живота.
3 Остала интересовања
Научна открића Исака Њутна су добро позната, међутим, његови интереси су се, осим математике, физике, механике, астрономије, такође простирали и на друге области сазнања. Та Њутнова истраживања су мало позната савременом читаоцу, мада су својевремено око њих вођени бурни спорови. Данас нас упознају са овим истраживањима обично у оваквој интерпретацији: „Последњих година свог живота Њутн је потпуно запоставио истраживања у области математике, физике и астрономије, а почео поклањати много пажње теологији и написао велики број дела о том предмету“. [Орленко, 1927.]. „Сва Њутнова теолошка дела представљају нерационално трошење времена...“ [Орленко, 1927].
При томе се обично указује на следећа дела И. Њутна:
1) "Observations upon the Prophecies of Holy. Writ.; particularly the Prophecies of the Apocalypse of S. John" („Примедбе о пророчанствима Светог писма, посебно о пророчанствима Апокалипсе св. Јована“);
2) "An Historical account of two notable corruptions of Scripture" („Историјски запис о двема значајним изменама текста Светог писма“).
Њутнови коментатори примећују да ови његови радови не представљају посебан научни интерес и цитирају речи француског писца и истраживача професора Луја Фигјеа (Louis Figuier), који је изражавао жаљење поводом тога што је Њутн трошио време на теолошка истраживања. Савремени читалац, упознавши се са таквим коментарима, обично губи интерес за те „чудне“ Њутнове радове. Поврх тога, код њега се формира осећање да ови теолошки радови исцрпљују научно наслеђе Исака Њутна посвећено проблемима датирања. Међутим, то није тако.
У ствари, савремени читалац није свестан да тиме пропушта интересантне (и практично заборављене) Њутнове радове, чија се актуелност и значај може оценити тек данас.
Основни Њутнови радови, повезани са проблемима хронологије, нису два наведена рада, већ сасвим други.
Њутн се много година бавио анализом хронологије. Ако покушамо кратко да формулишемо резултате његове анализе, они ће изгледати овако. Необично велики број датума, приписаних данас овим или оним догађајима древности, није у складу са резултатима природнонаучних метода датирања. Да бисмо прецизирали те датуме, треба их углавном подмладити тј. померити многе догађаје ближе нама.
Савремени коментар: Њутн се такође бавио хронологијом, која је у то време спадала у математичке науке (данас је та традиција изгубљена), и резултат његовог рада у тој области представљају следећа два штампана дела:
1) „Кратка хроника историјских догађаја, почев од првих у Европи до покоравања Персије од стране Александра Македонског“ ("Brevis chronica, a prima rerum in Europa gestarum memoria ad Persidem ab Alexandro Magno in potestatem redactam"),
2) „Исправна хронологија древних царстава“ ("Chronologia veterum regnorum emendata")..." B. [358] у нашем списку литературе. По свему судећи, пуни списак публикованих радова И. Њутна може се видети у "The British Library General Catalogue of Printed Books to 1975" (London, 1984, Vol. 236). По том приручнику, треће и последње прештампавање рада 2 било је 1770. године. В. такође [Newton, 1988].
Њутн је подвргао хронологију древности изузетно великој трансформацији. Неке (врло малобројне) догађаје померио је у прошлост. To се односи, рецимо, на легендарни поход аргонаута. Њутн је сматрао да тај поход није био у X веку п. н. е. (како је сматрано у Њутново време), већ у XIV веку п. н. е. Уосталом, датирање овог догађаја је веома разнолико и у каснијим хронолошким истраживањима. Али је у целини нова Њутнова хронологија суштински краћа од традиционалне (данас прихваћене). Већину догађаја он је померио навише, у смеру подмлађивања, ближе нама.
»У основним Њутновим историјско-теолошким радовима сабрани су историјски материјали фантастични по свом обиму. To је плод четрдесетогодишњег рада, напрегнутог истраживања, огромне ерудиције. У суштини, Њутн је прегледао сву основну литературу о древној историји и све основне изворе, почев од античке и источне митологије...« [Кузњецов, 1982].
»Циљ Њутнових историјско-теолошких радова... је да скрати хронолошке оквире древних времена...« [Кузњецов, 1982].
»Њутн користи текстолошку и филолошку критику, астрономске прорачуне повезане са помрачењима Сунца (!), изучава огромну литературу, показујући изузетну фантазију у новим интерпретацијама историјских догађаја, да би скратио хронологију древности. Њему се чини да је та нова хронологија, усклађена са библијским оквиром, веродостојна. „Кратку хронику“ Њутн завршава речима: 'Саставио сам ову хронолошку таблицу да бих ускладио хронологију са током историјских догађаја, са астрономијом, са светом историјом и са самом собом, уклонивши многобројне противречности, на које се жалио још Плутарх. He претендујем на то да је таблица тачна до у годину. Могуће су грешке од пет или десет година, понегде можда и двадесет, али не много више...'« [Кузњецов, 1982].
Упоређујући Њутнове закључке са данас прихваћеним датумима древних догађаја, савремени коментатори неизбежно долазе до мишљења да је Њутн био у заблуди:
»Наравно, у недостатку дешифрованог клинастог писма и хијероглифа, у недостатку података археологије, која тада још није постојала, окован претпоставком исправности библијске хронологије и вером у реалност митова, Њутн је грешио не за десет или чак и сто година, него за миленијуме, и његова хронологија је далека од истине чак и што се тиче саме реалности неких догађаја. В. Винстон је писао у својим успоменама: 'Сер Исак је у области математике често увиђао истину само путем интуиције, чак и без доказа... Али исти тај сер Исак Њутн је саставио хронологију... Али та хронологија не вреди више од оштроумног историјског романа, што сам дефинитивно доказао у свом делу које оповргава ову хронологију. О, како слаб може бити највећи од свих смртника у неким стварима'« [Кузњецов, 1982]. Познато је такође да је Њутн неколико десетина пута својеручно преписивао прву и основну главу свог рада [Кузњецов, 1982].
»У поменутим радовима из хронологије Њутн је показао широко познавање материјала, који се односе на изабрану тему, показао своје умеће да даје оштроумна објашњења, али је, како је показао Фрере, дошао до сасвим погрешних закључака« [Орленко, 1927]. Међутим, упознавање са радовима опонената Њутна и Морозова показује да они не садрже озбиљне контрааргументе. Основни аргумент опонената је позивање на традицију и ауторитет првих хронолога XVI века.
Објављивање Њутновог рада изазвало је много одјека. У основи су имали негативни карактер („заблуде поштованог дилетанта“ и слично). Уосталом, било је објављено и неколико радова који су подржавали Њутна. Шта је изазвало такву негативну реакцију опонената? Да бисмо то схватили, треба макар укратко навести промене древних датума које је предлагао Њутн. Он је изучавао углавном хронологију Старог Египта и Старе Грчке пре наше ере (за анализу „млађих“ епоха вероватно није имао довољно времена).
На пример, данас прихваћена хронологија смешта почетак управе првог египатског фараона Менеса (Мене) приближно у 3000. годину п. н. е. Њутн пак овај догађај датира у 946. п. н. е. Померање навише износи приближно 2000 година. Ако данас мит о Тезеју датирамо у XV век п. н. е., Њутн је тврдио да су се ти догађаји десили око 936. п. н. е. Дакле, померање навише је приближно 500 година. Ако данас знаменити Тројански рат датирамо приближно у 1225. п. н. е. [Блер, 1809], Њутн је тврдио да се тај догађај десио 904. п. н. е. Значи, померање навише је приближно 320 година. И тако даље. Сажето се основни Њутнови закључци формулишу овако.
Део историје Старе Грчке померио је временски навише у просеку за 300 година ближе нама. Историју Старог Египта (која, у складу са данас прихваћеном верзијом, обухвата неколико хиљада година, од 3000. п. н. е. навише), Њутн је померио навише и сажео у временски одсечак дужине свега 330 година: од 946. п. н. е. навише. При томе је неке основне датуме историје Старог Египта Њутн померио навише за приближно 1800 година. Није неопходно објашњавати да, без обзира на сву хаотичност ових промена датирања, оне указују на неопходност пажљиве анализе данас прихваћене традиционалне верзије.
Њутн је стигао да ревидира само датуме старије од 200. п. н. е. Његова разматрања су имала партикуларан карактер, и он није успео да открије неки систем у тим променама датирања (на први поглед потпуно хаотичним). Значајно је да се његове делимичне транслације датума запрепашћујуће слажу са даљим Морозовљевим истраживањима. Вероватно да Морозов (академик Н. А. Морозов 1854-1946) није знао за Њутнов рад, због реткости и чињенице да су ти радови већ пали у заборав. Због тога је задивљујуће да се многи Морозовљеви закључци слажу са Њутновим тврђењима. (Фоменко)
4 Епитаф на научниковом споменику
Нека честитају себи смртни што је таква и толика дика рода људског на свету била (Gratulentur sibi mortals tale tantumque generis humani exstitisse decus)


212 (авион) је југословенски војни школски једномоторни нискокрилни клипни авион двосед за напредну прелазну тренажну обуку модерних аеродинамичких линија дрвене конструкције са увлачећим стајним трапом и затвореном кабином, који се производио у фабрици авиона Утва у Панчеву. Непосредно по окончању рата а на основу расписаног интерног конкурса из 1946. године, урађени су пројекти авиона за тренажну прелазну обуку пилота са ознакама 212 и 213, оба са истим мотором Ренџер СВГ-770C-Б1 од . Прототипови ових авиона су направљени у земунској фабрици авиона Икарус, у којој је 1940. године израђен прототип првог напредног тренажног авиона Икарус ММ-2, па се ови авиони могу наћи и под именом Икарус 212 и Икарус 213. Први лет прототипа 212 и 213 је изведен 1948. године а након испитивања серијски су се производили у фабрици авиона Утва у Панчеву од 1950. до 1955. године. Укупно је направљено 60 авиона Утва 212 и 196 примерака 213 (авион). Наследник ових авиона исте намене и класе је био 522 (авион).
1 Пројектовање и развој
Овај авион су пројектовали конструктори Илић, Зрнић и Поповић, а прототип је направљен у Икарусу. Авион је био потпуно дрвене конструкције нискокрилац са уграђеним линијским мотором Ренџер. Имао је увлачећи стајни трап са репним точком. Авион је био двосед са затвореном кабином у којој су седели један иза другог инструктор и ученик.
2 Оперативно коришћење
Серијска производња овог авиона се одвијала у Фабрици авиона Утва из Панчева у периоду од 1950 до 1955. године. Популаран назив овог авиона је био 212 (авион). Укупно је направљено 60 примерака ових авиона и сви су се користили за прелазну обуку пилота у ратном ваздухопловству Југославије док их нису заменили модернији авиони металне конструкције 522 (авион) са Прат Витни радијалним мотором.
3 Земље које су користиле овај авион
-ФНРЈ/СФРЈ
4 Особине авиона Икарус 212
4.1 Опште карактеристике
Мотор - 1 x 330 kW Ренџер SVG-770C-B1
Елиса - двокрака променљивог корака,
Размах крила - 11,00 m,
Површина крила - 21,90 m²
Дужина авиона - 9,32 m,
Висина авиона - 3,58 m,
Тежина празног авиона - 1.300 kg,
Максимална полетна тежинаљ - 2.400 kg,
Посада - 2 члана.
Наоружање - 2 митраљеза 7,92 mm, и 2 лаке бомбе по 50 kg испод крила
Стајни трап - увлачећи
4.2 Перформансе
Максимална брзина - 287 km/h,
Путна брзина - 242 km/h,
Долет - 920 km,
Плафон лета - 7.000 m


Хумка Чако (Csákó halom) или на појединим мапама Зако је курган у североисточној Бачкој. Ова хумка припада ланцу кургана који се ређају ободом лесне заравни (види: хумке Потисја), и то са обе стране Тисе, како у Бачкој тако у Банату. Положај хумке је такав, да са обронка лесног платоа Телечке гледа на огромну долину Тисе.
Овде, на узвишењу које мештани зову и Бергел 2001. године изграђен је локални меморијал због повезаношћу са догађајима 1686. године када су ови крајеви ослобођени од турака. На централном делу кургана се налази крст "Бобан" (Bóbán-kereszt) а до њега води кружни пут са спомен плочама на локалне историјске догађаје (поплава Тисе, долазак Турака, оснивање града Кањиже итд.). Према паганском сакралном предању на курган се сме пењати само кружно, док је равно пењање светогрђе. Брег је уједно симбол Трешњевца (Oromhegyes) и налази се у централном делу грба насеља, са приказом цркве која је овде стајала у средњем веку (Feel-Adryan, 13. век).
1 Опис
Курган се због свог истакнутог положаја налази уцртан на старим мапама војних премера Аустријског царства. На истој локацији налази се и тригонометријска кота обележена са надмосрком висином од 105 m (што је чак 26 метара изнад нивоа Тисе).
Порекло кургана није познато (види: Курганска хипотеза), али је у околини пронађено остатака брушеног камена, који указују на присуство човека још у каменом добу.
2 Порекло имена
Према усменом предању, након пада мађарске револуције распршени хајдуци мађарског бећара Шандора Роже у насталом метежу одлучили су да се бесправно населе на срески пашњак града Кањиже, који се простирао и у правцу Сенте и данашњег Трешњевца. Два локална племића срба – Шипош и Зако – су такође искористила прилику да своја имања распарцелишу и да их јефтино продају досељеницима. Према причи, земљопоседник Шипош је продао 6 ланаца оранице и лозе, а на ове парцеле су се почели насељавати сиромашни кметови, без икакве дозволе. Настала су села Шипош и Зако (Siposfalva, Zákóföld) која су 1857. већ бројала 437 становника. Настанку тих колонија противила се Кањижа, јер се тиме губила среска земља а из града је одлазила јефтина радна снага, али се насеље ипак ускоро осамосталило под називом Иђош код Орома (Oromhegyes).
Обзиром да се у непосредној околини одиграла тзв. "прва" Битка код Сенте, у знак сећања на ту Битку овде се редовно одржавају разне културне и уметничке манифестације у оквиру дана општине. Дан општине Кањижа је 20. октобар, дан победе над турцима, а уједно и датум настанка среза, уједињењем 13 Потиских насеља.
3 Значај у савременој култури
Локални људи су на овом месту показали пример добре праксе чувања традиције, и ово је један од ретких кургана у Србији који су сачувани директном заслугом и напорима мештана. Трава је ошишана, околина чиста, инфраструктура одржавана, а само место освежавају приредбама и свечаностима.
3.1 Културно-уметнички сусрети
У Трешњевцу делује уметничка радионица Креативна Кућа "Улмус" (Ulmus-alkotóház) коју је из сопствених снага, без икакве подршке, искључиво од дрвеног материјала подигао месни мајстор дрвореза Иштван Ердељи (Erdélyi István).
У Трешњевцу се редовно организује Међународни Камп дрвореза (Nemzetközi Fafaragó-tábor, Oromhegyes) чији је домаћин локално културно-уметничко друштво "Шандор Петефи" и удружење грађана "Улмус". Готови радови, клупе, дрвене скулптуре и украси које уметници праве на разне тематске задатке (свеци, спомен обележја, разни знаци) након кампа служе украшавању јавних места околњих насеља и у локалној заједници. Праве се и археоетнографски копљасти стубови – копје (koplyafa) – украшени симболичним елементима и исписани старим мађарским клинастим писмом. Једна композиција таквих постављена је и на кургану 2002. године са натписом: "Да би те памтио потомак, остави овде за собом знак! 20. октобар 2002. Скупштина општине Кањижа."
3.2 Геокечинг
Место служи и као интернационална тачка геокечинга (geocatching).
3.3 Меморијални натписи
На кружном меморијалу се налазе двојезична спомен-обележја (на мађарском и српском језику) следећих садржаја:
1093. Први писмени помен Кањиже
До 1240. Цнеса је посед Опатије у Панонхалми
1332: Пристанишна Кањижа-трговиште
XV. век: 1406. Горњи Адорјан добија право одржавања недељних вашара
1526: После битке код Мохача, Турци опустоше Потисје
1620: турски попис пореза. Насеља: Сентпетри, Мартонош, Ђекењтова
Спомен-место прве победоносне битке против Турског угњетавања у региону (1686). Подигла Скупштина општине Кањижа на дан општине 20. октобра 2001.
XVIII. век - 28. јун 1751. Привилегијом Марије Терезије организује се Потиски крунски дистрикт, Кањижа постаје паланка
"Овим путем дозвољавам да се велика општина Мађарска Кањижа формира у град са уређеним сенатом..." - 31. марта 1908. године. Одлука бр. 10010/1908.
У животу малих локалних средина, ове су појединости важне. Победа над турцима је у том времену била равноправна у значењу са завршетком другог светског рата за савремену генерацију, с тим што је за слабији и малобројнији народ тај рат трајао читав век, када се живот практично угасио на овим просторима. Не заборавимо да се свуда у свету оглашавају црквена звона због ослобођења Београда 1456.
Историјска позадина ових написа је опште ослобођење краљевине Угарске, непосредно након ослобађања Будима, када је Карло Лотариншки у војној кампањи и са ових простора истерао Турке. Међутим, они су остали да владају са друге стране Тисе, до Мориша, и одатле су потиснути тек током друге, одлучујуће битке која се одиграла нешто ниже ка Сенти. У бици код Сенте 1697. године поражена је војска султана Мустафе другог, он се преко Темишвара повукао у Константинопољ, а ова битка је практично ослободила Европу од њих и довела до споразума у Карловцима 1699. године. Тек тада се народ полако враћао на опустошену равницу Војводине.


Бризбејн (Brisbane) је главни град и уједно најнасељенији град аустралијске државе Квинсленд. Он је трећи град у Аустралији по броју житеља. Према процени из 2024. у граду је живело 2.780.063 становника.
Бризбејн је један од најзначајнијих градова Аустралије. Налази се између равнице Бризбејнске реке и Великог (Тихог) океана, на југоистоку Квинсленда.
Град је добио име по Томасу Бризбејну, гувернеру Новог Јужног Велса који је ту функцију обављао у периоду од 1820. до 1825. године. Град је првобитно био смештен 40 km од свог садашњег места. Представљао је сеоце у коме је живела казнена колонија.
Колонија се 1825. преселила на територију данашњег Бризбејна. Од 1842. град се нагло шири. Коначно је 1859. одлучено да град постане престоница Квинсленда. Град се развијао споро после Другог светског рата када је имао важну улогу у савезничкој борби, као седиште Југозападног пацифичког штаба генерала Дагласа Макартура.
1 Географија
2 Становништво
Према попису, у граду је 2006. живело 1.676.389 становника.
3 Привреда
3.1 Саобраћај
Међународни Аеродром Бризбејн служи Бризбејн.
4 Партнерски градови
Кобе* Окланд* Шенџен* Semarang* Kaohsiung City* Теџон* Чунгкинг* Абу Даби* Хајдерабад


Димитрије Анђео Дука Палеолог (грчки: Δημήτριος Ἄγγελος Δούκας Παλαιολόγος; око 1297. - после 1343.) је био византијски принц, син Андроника II Палеолога, византијског цара (1282-1328).
1 Биографија
Димитрије је био син византијског цара Андроника II и царице Ирине од Монферата. Рођен је око 1297. године. Његова сестра Симонида удала се 1299. године, за српског краља Стефана Уроша II Милутина (1282-1321). Како они нису имали деце, Димитријева мајка царица Ирина Алерамичи Палеолог настојала је да наговори краља Стефана Уроша II Милутина Немањића, да једног од Симонидине браће одреди за наследника. У ту сврху обасипала је свога зета разним поклонима. Димитрије је 1304. године дошао у Србију, на двор краља Стефана Уроша II Милутина. Тамо се, међутим, задржао кратко правдајући се да му не прија "сурова средина" и неповољна клима, па је, забринут за здравље, напустио земљу. У ствари, Димитрију, као и његовом брату Теодору I Монфератском, није се свиђала идеја да живот проведу у варварској земљи. Димитрије од 1306. године, носи титулу деспота. Титула деспота, у Византији највиша је после царске, додељивала се царевим блиским сродницима. Деспот Димитрије је узео учешћа у грађанском рату у Византији (1321-1328) подржавајући свога оца цара Андроника II против братанца цара Андроника III (1328-1341). У последњим годинама рата (1327-1328) обављао је функцију намесника Солуна. Приморан је да бежи у Србију код краља Стефана Уроша III Дечанског Немањића док је цар Андроник III заробио његову жену и децу. Након Андрониковог крунисања, Димитрије се враћа у Цариград и учествује у завери против цара 1336/7. године. Цар Андроник III је избегао погибију. Последњи помен деспота Димитрија је из 1343. године. Цар Андроник III је умро две године раније, а у Византији је тада избио нови грађански рат између Андрониковог сина цара Јована V Палеолога и бившег мегадукса Јована Кантакузина. Димитрије је сликао минијатуре.
Име Димитријеве жене је непознато. Могуће је да се звала Теодора Комнин. Имали су ћерку, будућу византијску царицу Ирину, супругу Матије Кантакузина (1353-1354). Поред Ирине, имали су бар још једно дете чији је идентитет непознат. Био је деда деспота Јована Кантакузина, морејског деспота Димитрија I Кантакузина и Јелене Асанине Кантакузин.


Албрехт I (нем.Albrecht I; 1175 — 7. октобар 1260) био је војвода Саксоније, Ангрије и Вестфалије; Лорд од Нордалбингиа; гроф од Анхалта; и кнез-изборник и архимаршал Светог римског царства. Иако је његов деда Алберт Медвед држао саксонско војводство између 1138. и 1142. године, овај Алберт се рачуна као први.
1 Биографија
Члан династије Асканија, Алберт је био млађи син Бернарда III, војводе од Саксоније, и Јудите (Јуте) од Пољске, ћерке Мјешка III Старог. После очеве смрти 1212. године, преживели синови покојног војводе поделили су његову земљу према законима куће Асканијa: Старији Хенрик је добио Анхалт, а млађи Албрехт Саксонско војводство. Албрехт је подржао Отона IV, цара Светог римског царства, у његовим ратовима против Хоенштауфена.
Године 1218, Албрехтов ујак принц-надбискуп Валдемар од Данске, који је био збачен са свог положаја принца-надбискупа Бремена, нашао је уточиште у Саксонији, пре него што се придружио опатији Локум као монах.
Војвода Албрехт I се 22. јула 1227. године, прогласио сабратом победником у бици код Борнховеда, командујући левим крилом Светог римског царства, дајући подршку као вазал лордова грофова од Шауенбурга и Холштајна, привилегија коју је изгубио његов наследник Јован V. 1474. године. Након Борнховеда, војвода Албрехт I је ојачао и проширио своју тврђаву и замак у Лауенбургу на Елби, који је његов отац Бернард подигао 1182. године.
Војвода Албрехт I је дошао у сукоб са Лудолфом I, принцом-бискупом Рацебурга, и прописно је затворио бискупа Лудолфа I, где је био тешко претучен, а касније послат у изгнанство.
Након Алберхтове смрти у опатији Лехнин, његови синови, старији Јохан I и млађи Албрехт II, владали су заједно као војводе Саксоније, а војводу Јохана I су наследила његова три сина Албрехт III, Ерик I и Јохан II, док се пре 20. септембра 1296. године, нису раздвојили. Саксонија у Сакс-Лауенбург и Сакс-Витенбергу, при чему браћа заједнички владају првим, а Албрехт II другим.
2 Породица
Године 1222. војвода Албрехт I се оженио Агнесом од Аустрије, ћерком војводе Леополда VI од Аустрије. Они су имали:
Бернард (ум. после 1238.);
Јудита Саксонска, (1) ∞ 17. новембар 1239. Дански краљ Ерик IV (*1216–1250); и (2) ∞ Буркхард VIII од Куерфурт-Росенбурга, Бурграве од Магдебурга (1273–1313 забележено);
Ен Мери (Ана Марие; умрла 7. јануара 1252), ∞ војвода Барним I од Помераније;
Бриџит (Бригита Јута) (ум. 4. априла 1266), вереница Отона од Брунсвика и Луненбурга, ∞ пре 1255. маркгроф Јохан I од Бранденбурга [оснивач Јохановске лозе Бранденбург-Стендал];
Матилда (Мехтилд) (ум. 28. јула 1266), ∞. 1241 гроф Јохан I од Шауенбурга и Холштајн-Кила;
Војвода Албрехт I се 1238. године, оженио Агнесом од Тирингије (*1205–1246), ћерком ландграфа Хермана I од Тирингије. Они су имали:
Агнес, ∞ војвода Хаjнрих III од Шлеске-Бреслау;
Јута, ∞ 1255, Јохан I, маркгроф од Бранденбурга; 2: Буркхард VIII од Розенбурга, бургроф од Магдебурга;
Маргарета (ум. 1265), ∞ 1264 гроф Хелмолд III од Шверина.
Године 1247. војвода Албрехт I се оженио Хеленом од Брунсвик-Лунебурга (*1231–6. септембар 1273), ћерком војводе Отона Детета.
Хелене (*1247–12. јун 1309), (1) ∞ 1266. војвода Хајнрих III Бели од Шлеско-Бреслауа, и (2) ∞ 1275. Бургроф Фридрих III од Нирнберга;
Елизабета (ум. пре 2. фебруара 1306), (1) ∞ 1250. гроф Јохан I од Шауенбурга и Холштајн-Кила, (2) ∞ 1265. гроф Конрад I од Бренa;
Јохан I (* после 1248–30. јула 1285, у Витенбергу на Елби), војвода од Саксоније заједно са својим млађим братом Албрехтом II, поднео је оставку 1282, Јохан I се оженио 1257 Ингеборг Биргерсдотер од Смаланда (*1247/или око 1253–1302), ћерка или унука Биргера Јарла;
Алберт (Албрехт) II (*1250–25. август 1298), војвода - савладар Саксоније са својим старијим братом Јоханом II (до 1282), затим са синовима потоњег (до 1296), затим као једини војвода свог дела војводства - Сакс-Витенберг, ∞ 1273. Агнес (ака Хагне) (*око 1257–11. октобар 1322, у Витенбергу), ћерка немачког краља Рудолфа I Хабзбурга;
Рудолф (ум. после 1269), ∞ Ана, ћерка грофа Палатина Лудвига од Баварске.


Пежо 4008 (Peugeot 4008) је градски кросовер који је производила француска фабрика аутомобила Пежо од 2012. до 2017. године.
1 Историјат
Званично је представљен на салону аутомобила у Женеви марта 2012. године. Заснован је на истој платформи као Мицубиши ASX и Ситроен Ц4 еркрос, а развијен је у сарадњи са јапанским произвођачем аутомобила Мицубиши моторсом. Долази као замена за модел 4007.
За кинеско тржиште друга генерација Пежоа 3008 продаје се као 4008.
Доступан је са петостепеним и шестостепеним мануелним мењачем, као и са CVT мењачем. У понуди су верзије са погоном на предњим точковима и на сва четири точка. Мотори који се уграђују су, бензински мотори од 1.6 (115 КС), 1.8 (139 КС), 2.0 (148 КС) и дизел мотори од 1.6 (115 КС), 1.8 (115 и 150 КС).
Производња 4008-це се прекида 2017. године и као замена долази друга генерација Пежоа 3008.
2 Галерија


Поред алфа хеликса постоји и друга врста секундарне структуре код
протеина а то је ß раван (или ß наборана раван). Она се састоји од ß ланаца бочно повезаног са 3 или
више водоничних веза и формира увијену набрану плочу.
ß ланац је низ аминокиселина, који се састоји од 5
до 10 аминокиселина чији су пептидни ланци скоро потпуно издужени.
Повезане ß равни учествују у формирању глобуларних и фибриларних протеина који су испитивани код многих људских болести, укључујући Алцхајмерову и болест лудих крава.
1 Номенклатура
Најчешће коришћени израз ß ланац се односи на једноланчани низ аминокиселина издужене конфигурације и обавијен водоничним везама, насупрот томе, ß раван се односи на скуп ланаца међусобно повезаних водоничним везама. Међутим, израз ß раван се понекад користи као синоним за ß ланац, као на пример, за један сегмент аминокиселине
продужене водоничном везом.
2 Историјат
Прве структуре ß равни је предложио 1930. године Вилијам Астбури. Он је предложио идеју о водоничним везама између
пептидних веза паралелних или антипаралелних издужених ß ланаца. Ипак, Астбури није имао
неопходне податке о геометрији везе аминокиселина да би направио тачне моделе, посебно зато што није знао да је пептидна веза поларна. Тачнију верзију су предложили 1915. године Линус Паулинг и Роберт Кори.
3 Структура и оријентација
3.1 Геометрија
Већина ß ланаца су уређени тако да у додиру са другим ланцима формирају издужену мрежу водоничних веза са
суседним ланцима у којој N-H групе из кичме једног ланца успостављају водоничне везе са C=O групама
из кичме суседних ланаца. У потпуно издуженом ß ланцу долази до сукцесивне промене бочних ланаца усправљања и спуштања итд.
Околни ß ланци у ß равни су поређани тако да су њихови Cα атоми у додиру и њихови бочни ланци су усмерени у истом
правцу. Набораност ß ланца је узрок тетраедарске хемијске везе Cαатома, нпр. када је бочни ланац усмерен усправно
тада мора да буде усмерен благо надоле јер је њен угао везе отприлике 109.5°.
Набрност ствара дистанцу између и који отприлике
износи 6 Å, пре него 7.6Å(2x3.8Å) који се очекује од 2 потпуно издужене транс пептидне виртуалне везе.
“Бочно” растојање између суседних Cα атома у водоничној вези ß ланаца је 5Å.
ß ланаци су ретко савршено издужени, они се радије излажу благом заокрету да би избегли да изгледају као лик у огледалу својих
компонената аминокиселина. Енергетски су повољнији диедрални углови (φ, ψ) = (–135°, 135°) (широко, горњи леви регион
Рамашандровог дијаграма) настаје из потпуно издужене конфигурације (φ, ψ) = (–180°, 180°). Заокрет је често повезан са алтернативним флуктацијама у
диедралним угловима да би спречили да дође до раздвајања индивидуалних ß ланаца у већим равнима. Добар пример оваквог ß
заокрета може се видети у протеину BPTI.(Апротинин, познат и под називом bovine pancreatic trypsin inhibitor, BPTI је
протеин који се користи као лек, даје се приликом компликованих операција као што су операције срца и јетре да би се смањило
крварење).
3.2 Шеме водоничних веза
Пошто су пептидни ланци у директној вези преко њихових N-терминус и C-терминус може се рећи да су и ß ланци тако повезани. Често су представљани у дијаграмима топологије протеина са стрелицом која показује ка C крају. Суседни ß ланци могу да уреде водоничне везе као паралелне, антипапалелне и мешовите.
У антипаралелним, узатопни ß ланци мењају правац тако да N-терминус једног ланца се надовезује на C-терминус следећег. Ово је уређење које изазива најјачу интерланчану стабилност јер дозвољава да интерланчана водонична веза између карбонилних и водоничних група буде планарна што је њихова пожељнија оријентација. Диедрални углови пептидне кичме су (φ, ψ)= (–140°, 135°) у антипаралелним равнима. У овом случају ако су 2 атома и суседна у 2 ß ланца а повезани водоничним везама онда они формирају 2 заједничке кичме водоничних веза поред пептидних група од сваког атома, ово је познато као “близак пар” водоничних веза.
У паралелној форми сви N терминуси узастопних ланаца усмерени су у истом правцу. Ова оријентација је нешто мање стабилна јер је неполарна. Диедрални углови ((φ, ψ) су отприлике (–120°, 115°) у паралелним плочама. Ретко је наћи мање од 5 паралелних ланаца који интереагују у мотиву, што указује на то да је мањи број ланаца можда нестабилан. У овом случају ако су 2 атома и суседни у 2 ß ланца повезани водоничним везама онда се не везују међусобно водоничним везама, чешће, један бочни крај се везује водоничном везом за други (али не и супротно). Нпр. бочни пар може да формира водоничне везе са бочним крајевима и ; ово је познато као “широк пар” водоничних веза. Насупрот томе, бочни пар ј може да се веже водоничним везама за све различите бочне групе или ни за једну.
На крају, појединачан ланац може да постоји као шема мешавине веза са паралелним ланцем на једној страни и антипаралелним ланцем на другој. Овакво уређење је мање уобичајено него што би се претпоставило насумичном дистрибуцијом оријентација, што указује на то да је ова шема мање стабилна од антипапалелно уређене.
Повезивање ß ланца водоничним везама не мора да буде савршено; могу да постоје локалне сметње познате као ß испупчења.
Водоничне везе леже приближно у површини равни, са пептидним карбоналним групама усмереним у наизменичним правцима са наизменичним бочним групама, поређења ради, узастопне карбонилне групе су усмерене у истом правцу у алфа- хеликсу.
3.3 ß паралелна и ß антипапалелна струкрура
ß паралелна и ß антипапалелна структура се састоји од суседних полипептидних низова, или сусено постављених делова истог пептидног полипептидног низа, који су међусобно повезани водоничним везама. Конформација полипептидног низа ова два облика ß структуре нешто се разликује од конформације истегнутог полипептидног низа (ψ=φ=180° када су све пептидне везе у потпуно истегнутој, тј. Тонус конформацији), што даје полипептидном низу набрану структуру. Код оба облика ß структура све N-C i C=O групе су колинеарне тако да се између њих формирају водоничне везе. Бочне групе су наизменично постављене с једне, односно с друге стране равни пептидне везе, и у просеку растојање између 2 бочне групе које се налазе с исте стране полипептидног низа износи 7Å. У просеку, дужина једног сегмента ß структуре износи око 21Å, a у грађењу учествује 15 аминокиселинских остатака. Дужина ß структуре није строго дефинисана и у појединим протеинима можемо срести секвенце које садрже 2-15 сегмената, односно 30-225 аминокиселинских остатака.
Паралелна и антипаралелна ß структура се разликује по оријентацији водонично везаних пептидних низова. Код паралелне структуре суседно, водонично везани полипептидни низови су истог смера (C- и N- терминални крајеви су исто усмерени), док су код антипаралелне структуре суседни, водонично везани полипептидни низови усмерени (један полипептидни низ је N-C- оријентације а други C-N- оријентације). Оба облика ß структуре су приближно заступљена у структури протеина, иако је паралелна структура нешто мање стабилна од антипапалелне. Осим тога, у молекулу протеина се може остварити и мешовита паралелна-антипаралелна структура полипептидног низа, али је она знатно ређа.
3.4 Склоности Аминокиселина
Велике ароматичне бочне групе (Thy, Phe i Trp) и ß-разгранате аминокиселине (Thr, Val, Ile) имају већу вероватноћу да се нађу у оквиру ß ланца у средини ß равни. Интересантно, различити типови бочних група (као што је Pro) пре ће се наћи на крају ланца ß равни, вероватно да би избегле везивања “крај за крај” између протеина, које може да доведе до груписања и амилоидне форме.
4 Чести структурни мотиви
Мотиви у структури протеина који су настали комбинацијом 2 или више секундарне сутруктуре означавају се као супер секундарне структуре. Настанком ових структура које су засноване на водоничним везама, смањује се број места слободних за нове водоничне везе. Одатле су ове структуре углавном у унутрашњем, неполарном делу протеина, далеко од околне воде која захтева слободна места за стварање водоничних веза.
Одређени делови протеинског молекула могу формирати специфичне домене. Протеински домени су локално организоване структуре протеина и језгро сваког домена се састоји од серије међусобно повезаних ß равни или -хеликсне структуре, а веома често су у комбинацији ове две секундарне сутруктуре протеина. С обзиром да постоји мали број начина како се могу комбиновати и ß структуре у глобуларне структуре, комбинацијом ових секундарних структура граде се одређени мотиви који се јављају у протеинима.
Врло једноставан структурни мотив који се појављује код ß равни је ß укосница, у којој су 2 антипаралелна ланца повезана (ß окрет) кратком петљом од 2 до 5 бочних ланаца, од којих је један најчешће глицин или пролин, где оба могу да прихвате необичну конфигурацију двоструког угла потребну за оштар заокрет, односно формира се оштро савијање пептидног ланца. Међутим, појединачни ланци се такође могу повезати на сложеније начине са дугачким петљама које могу садржати алфа хеликс или чак целе протеинске домене.
4.1 Мотив Грчког кључа
Мотив грчког кључа се састоји из 4 суседна антипаралелна ланца и њихових везивних петљи. Садржи 3 антипаралелна ланца спојена укосницом, док се четврти граничи са првим и са трећим ланцем је спојен са дужом петљом. Ова врста структуре се формира врло лако током процеса слагања протеина. Добио је назив по честој шари на орнаментим Грчке уметности.
4.2 β-α-β motiv
У овом мотиву су 2 антипаралелне β набране плоче повезане делом полипептида који је структуре као α-хеликс. Сличан мотив зван β-α-β-αмотив чини основну компоненту најчешћег облика терцијарна структуре протеина, TIM буре.
4.3 Други мотиви'
Велика разноврсност топологије и веза између основних секундарних структурних елемената води до формирања различитих протеинских превоја. Познати превоји који садрже ß равни укључују ß ваљкове, ß пропелере и мотиве желатинасто-увијеног превоја. База структурне класификације протеина укључује посебну категорију за све ß протеине.
5 Структурна грађа протеина са β равнима
β равни су присутне у свим β, α+β and α/β доменима према тврђењу структурне класификације протеина (Structural Classification of Proteinsand - SCOP -је обиман приручник у коме су класификовани структурни домени протеина базирани на сличностима делова њихових амино киселина и тродимензионалне структуре ) и многих пептида или малих протеина са слабо дефинисаном структуром. Сви β домени могу формирати β бурад, β сендвиче, β прзме, β пропелере, β хеликсе.
6 Структурна топологија
Топологија ß равни описује распоред водоничних веза ß ланаца дуж кичме (основног ланца). На пример, превој флаводоксина има петоланчану, паралелну ß раван са топологијом 21345; стога, гранични ланци су ß ланци 2 и ß ланци 5 дуж кичме. Јасније речено, ß ланац 2 је H-везан са ß ланцем 1, који је H-везан са ß ланцем 3, који је H-везан са ß ланцем 4, који је такође H-везан са ß ланцем 5, другим граничним ланцем. По истом принципу, мотив грчког кључа, описан горе, има топологију 4123. Секундарна структура ß равни може се грубо описати тако што ланцима приписујемо бројеве, њихову топологију, било да су њихове водоничне везе паралелне или антипаралелне.
ß равни могу бити отворене, што значи да имају два гранична ланца (као код превоја флаводоксина или превоја имуноглобулина) или могу бити затворени ß буре (као што је TIM буре). Неке отворене ß равни су веома закривљене и савијају се око себе (као код SH3 домена) или образују облике потковице (као код рибонуклеинских инхибитора). Отворене ß равни могу се саставити „лицем у лице“ (као код бета-пропелер доменаили превоја имуноглобулина) или „крај са крајем“, формирајући једну велику раван
7 Паралелни ß хеликси
ß хеликс је формиран од понављајућих структурних јединица које се састоје од два или три кратка ß ланца повезаних кратким петљама. Ове јединице се “нагомилавају“ једна на другу у облику спирале тако да долази до узастопног понављања истог ланца водоничних веза у међусобно паралелној оријентацији. Код ß хеликса, сами ланци су скоро планарни, и резултујућа површина хеликса је скоро равна, на пример, формирање облика троуглсте призме.
Дволанчани хеликс је нађен у ензиму пектате лиазе. Он има 2 петље које су дужине од по 6 бочних група а да би одржале интегритет структуре везане су јонима стабилизационог калцијума. Сложенији троланчани хеликс садржи три везивне петље, од којих једна је тачно две бочне групе дуга, а друге варирају. Ова структура је нађена у бактериофагу P22 таилспикског протеина..
8 ß равни у патологији
Неки протеини који су поремећени или спирални као мономери, као што је амилоид ß (амилоиди су нерешива влакна протеина, то су групе које имају посебне структурне особине) могу да формирају олигомеричне структуре богате ß равнима што је повезано са патолошким стањима. Амилоид ß протеинска олигомерична форма је представљена као узрочник Алцхајмерове болести. Њена структура још треба да се одреди у потпуности, али скорашњи подаци указују на то да може да личи на необичан двоструколанчани ß хеликс.
Бочни ланци од остатака амино киселина нађени у структури ß равни могу такође да буду уређени тако да многи од граничних бочних ланаца на једној страни равни су хидрофобични, док многи од оних међусобно суседних на супротној страни равни су поларни или наелектрисани (хидрофилични), што може бити корисно ако раван треба да формира границу између поларних/водњикавих и неполарних/замућених окружења.


Bokermannohyla izecksohni је водоземац из реда жаба и фамилије Hylidae.
1 Угроженост
Ова врста је крајње угрожена и у великој опасности од изумирања.
2 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на једну државу и површину од само 10 km². Бразил (држава Сао Пауло) је једино познато природно станиште врсте.
3 Станиште
Станишта врсте су шуме и слатководна подручја.


Блерим Џемаили (Блерим Џемаили, Blerim Xhemaili; 12. април 1986) бивши је швајцарски фудбалер албанског порекла који је играо на позицији везног играча.
Џемаили је родом из тетовског села Боговиње.
1 Успеси
1.1 Клупски
Цирих*Суперлига Швајцарске: 2005/06, 2006/07.
Куп Швајцарске: 2004/05.
Наполи*Куп Италије: 2011/12, 2013/14.
Галатасарај*Суперлига Турске: 2014/15.
Куп Турске: 2014/15.


Аутентификовано шифровање (АЕ) и аутентификовано шифровање са придруженим подацима (AEAD) су облици шифровања који истовремено обезбеђују поверљивост и аутентичност података.
Аутентификација је чин доказивања тврдње, као што је идентитет корисника рачунарског система. За разлику од идентификације, чина навођења идентитета особе или ствари, аутентификација је процес верификације тог идентитета. То може укључивати потврђивање личних докумената, верификацију аутентичности веб-сајта са дигиталним сертификатом, одређивање старости артефакта помоћу угљениковог датирања или осигурање да производ или документ нису фалсификовани.
Садржај
1 Намена
Поред заштите интегритета и поверљивости поруке, аутентификовано шифровање може да обезбеди заштиту од напада са изабраним шифратом (CCA). Нападач очекује отворене текстове за пажљиво одабране шифрате. Схема за аутентификовано шифровање може да препозна неправилно изграђене шифрате и да одбије да их дешифрује. Овим се спречава да нападач захтева дешифровање шифрата које алгоритам за шифровање није добро изгенерисао. Исправно имплементирано аутентификовано шифровање чини немогућим напад са дешифровањем произвољних шифрата.
Развијено је више специјализованих поступака аутентификованих шифровања предвиђених за примену са симетричним блоковским шифрама. Опште, генеричко решење аутентификованог шифровања може се конструисати комбиновањем алгоритма за шифровањa и аутентикационог кода поруке (MAC), под условом да:*Алгоритам за шифровањa отпоран на напад са изабраним отвореним текстом
MAC функцијy је немогуће израчунати чак и ако су на располагању MAC произвољне друге поруке.
2 Програмски интерфејс
Класични програмски интерфејс за реализацију АЕ обезбеђује следеће:
Шифровање
Улаз: отворени текст, кључ и опционо заглавље отвореног текста које, иако се не шифрује, бива заштићено у погледу аутентичности
Излаз: шифрат и аутентикациони блок (аутентикациони код поруке)
Дешифровање
Улаз: шифрат, кључ, аутентикациони блок и опционо заглавље, ако се користи током шифровања
Излаз: отворени текст или грешка, ако аутентикациони блок не одговара шифрату или заглављу
3 Историја
Потреба за аутентификованим шифровањем проистекла је из запажања да би безбедно комбиновање засебних режима рада блоковских шифара намењене обезбеђењу, поверљивости и аутентикације, могло бити компликовано и подложно грешкама.
То су потврдили бројни практични напади изазвани неисправном имплементацијом или недостатком аутентификације у протоколима и апликацијама (SSL/TLS).
У оквиру стандарда ISO/IEC 19772:2009 предвиђено је шест различитих аутентификационих начина шифровања (OCB 2.0, Key Wrap, CCM, EAX, Encrypt-then-MAC (EtM), и GCM) су стандардизовани . Још неколико аутентификационих метода шифровања развијено је као одговор на конкурс NIST. Сунђер функције могу се користити у дуплекс режиму за обезбеђивање аутентификованог шифровања.
Беларe и Нампремпре су 2000. године анализирали три начина комбиновања шифровања и MAC примитива и показали да шифровање поруке, а затим примена MAC на шифрат (приступ Encrypt-then-MAC) обезбеђује сигурност против адаптивног напада са изабраним шифратом. Кац и Јунг истраживали су појам под називом „шифровање отпорно на фалсификат“, за који су доказали да имплицира отпорност од напада са изабраним шифратом.
Године 2013. објављен је конкурс за дизајн режима аутентификованог шифровања.
4 Аутентификовано шифровање са придруженим подацима (AEAD)
АЕ не пружа могућност додавања отвореног текста у ситуацијама када је то потребно, нпр. код додавања IP адресе поруци. Често су нешифровани подаци потребни за преношење заглавља, адреса, портова, верзије протокола и других података потребних да би се одлучило како шифровани текст треба обрадити или послати. Потребно је ове податке проверити иако остају отворени, како би уређаји за обраду могли правилно поступати са подацима. АЕ схема може се модификовати додавањем MAC за аутентификацију отворених података.
Тако настаје AEAD, варијанта AE, која омогућава примаоцу да провери интегритет и шифрованe и нешифрованe информацијe у поруци. АЕ схема, као и АЕAD схема, користе nonce, произвољни број који се може користити само једном у криптографској комуникацији. Ово је неопходно да би се онемогућило да нападач поново успостави везу између делова шифрованих порука под истим кључем приликом поновне употребе схеме, као и да би се заштитио од напада са понављањем, у којем нападач,представљајући се као легитимни корисник, поруку поново шаље. AEAD повезује придружене податке (AD) са шифратом и контекстом у коме се ти подаци појављују, тако да се покушаји, који подразумевају да се валидни шифрат прекопира у други контекст, открију и одбаце. Користи се, на пример, код мрежних пакета.
5 Приступи аутентификованом шифровању
5.1 Encrypt-then-MAC (EtM)
Отворени текст се прво шифрује, а затим се прави MAC на основу добијеног шифрата из резултата. Шифрат и његов MAC се шаљу заједно. Користи се, на пример, у IPsec. Метода је део стандарда ISO/IEC 19772:2009. Ово је једина метода којом се може достићи највећа сигурност у АЕ, али то се може постићи само када је употребљени МAC „јако отпоран на фалсификовање“. У новембру 2014.године ЕтМ проширења TLS и DTLS су објављена. У оквиру SSHv2 предвиђене су различите EtM комбинације шифри.
Морају се користити различити кључеви за шифровање и за хеш функцију. У супротном су можда могући неки напади, зависно од методе шифрирања и коришћене хеш функције.
5.2 Encrypt-and-MAC (E&M)
MAC се прави на основу отвореног текста, а отворени текст је шифрован без MAC-a. Отворени текст MAC-а и шифрат се шаљу заједно. Користи се, на пример, у SSH. Иако се показало да приступ Е&М сам по себи није јако отпоран на фалсификовање , могуће је применити неке мање модификације на SSH и тако га учинити јако отпорним на фалсификовањем.
5.3 MAC-then-Encrypt (MtE)
MAC се прави на основу отвореног текста, а затим се отворени текст и MAC заједно шифрују. Шаље се шифрат који садржи шифровани МАC. Користи се, на пример, у оквиру SSL/TLS. Иако није показано да је МтЕ сам по себи јако отпоран на фалсификовање, Кравчик (Krawczyk) је доказао да је SSL/TLS имплементација јако отпорна на фалсификовање и показао да је SSL/TLS у ствари сигуран због коришћења кодирања поред МтЕ механизма. Грешке допуњавања често доводе до напада ораcle допуњавања, као што је Lucky Thirteen.


Адријана Руано Олива (Adriana Ruano Oliva; Гватемала 26. јун 1995) гватемалска је спортисткиња и репрезентативка у стрељаштву, специјалност у гађању покретних мета. Такмичила се у трап дисциплини за жене на Летњим олимпијским играма 2020. године. Најпознатија је по освојеној златној медаљи на Олимпијским играма у Паризу 2024. То је била прва златна медаља на Олимпијским играма за спортисте из Гватемале. Погодила је 45 од 50 глинених голубова у финалу, што је нови рекорд на олимпијским играма (претходни је био 43 погођених мета).


Велики белоноси заморац (Cercopithecus nictitans) је врста примата (Primates) из породице мајмуна Старог света (Cercopithecidae).
1 Распрострањење
Ареал великог белоносог заморца обухвата већи број држава.
Врста има станиште у Нигерији, Камеруну, Републици Конго, ДР Конгу, Обали Слоноваче, Екваторијалној Гвинеји, Гвинеји, Либерији, Централноафричкој Републици и Габону.
2 Станиште
Станишта врсте су шуме и мочварна подручја.
3 Подврсте
Постоје две подврсте великог белоносог заморца:
Cercopithecus nictitans martini;
Cercopithecus nictitans nictitans.
4 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.


Биорегионализам је филозофија која сугерише да су политички, културни и економски системи одрживији и праведнији ако су организовани око природно дефинисаних области званих биорегиони, слично екорегионима. Биорегије су дефинисане кроз физичке карактеристике и карактеристике животне средине, укључујући границе слива и карактеристике земљишта и терена. Биорегионализам наглашава да је одређивање биорегиона такође културни феномен и наглашава локално становништво, знање и решења.
Биорегионализам је концепт који превазилази националне границе — пример је концепт Каскадије, региона за који се понекад сматра да се састоји од већине Орегона и Вашингтона, југоисточне Аљаске, крајњег севера Калифорније и западне обале Канаде, понекад такође укључујући део или цео Ајдахо и западни део Монтане. Још један пример биорегиона, који не прелази државне границе, али се преклапају са државним линијама, је Озаркс, биорегија која се такође назива висораван Озаркс, која се састоји од југа Мисурија, северозапада Арканзаса, североистока Оклахоме, југоистока Канзаса.
Биорегиони нису синоним за екорегије како их дефинишу тела као што су Светски фонд за дивље животиње или Комисија за сарадњу у области животне средине; ове последње су научно засноване и фокусиране на дивље животиње и вегетацију. Биорегиони, насупрот томе, су људски региони, информисани по природи, али са друштвеним и политичким елементом. На овај начин биорегионализам је једноставно политички локализам са еколошким основама.
1 Преглед
Термин је сковао Ален Ван Њукирк, оснивач Института за биорегионална истраживања, 1975. године, који су му дали Питер Берг и Рејмонд Ф. Дасман почетком 1970-их, а заговарали су га писци као што је Дејвид Хаенке и Киркпатрик Сејл.
Биорегионалистичка перспектива супротставља се хомогеној економији и потрошачкој култури са недостатком управљања животном средином. Ова перспектива настоји да:
Осигура да политичке границе одговарају еколошким границама.* Истакне јединствену екологију биорегиона.
Подстиче потрошњу локалне хране где је то могуће.
Подстиче употребу локалних материјала где је то могуће.
Подстиче узгој аутохтоних биљака у региону.
Подстиче одрживост у складу са биорегионом.
Биорегионално мапирање је моћно средство за повећање разумевања, промену приче и утицај на политику. Добра биорегионална мапа показује слојеве геологије, флоре, фауне и насељености током времена. Сав интердисциплинарни садржај који је интегрисан у ову врсту мапе чини је одличним комуникацијским алатом за илустрацију еколошког приступа. Један од најбољих примера богато комуникативне биорегионалне мапе је Давида Меклоскија.
2 Однос према заштити животне средине
Биорегионализам, иако сродан модерном енвиронментализму у одређеним аспектима, као што је жеља да се живи у складу са природом, разликује се на одређене начине од покрета 20. века.
Према Питеру Бергу, биорегионализам је проактиван и заснива се на стварању хармоније између људске културе и природног окружења, а не на протестима као изворни еколошки покрет. Такође, савремени еколози су видели људску индустрију као и саму по себи непријатеља стабилности животне средине, посматрајући природу као жртву коју треба спасити; биорегионалисти виде човечанство и његову културу као део природе, фокусирајући се на изградњу позитивног, одрживог односа и са социолошким и са еколошким окружењем, уместо на потпуно очување и одвајање дивљине од света човечанства.
На овај начин осећања биорегионализма одражавају осећања класичног екологије, а рани еколози као што је Хенри Дејвид Торо се понекад сматрају претходницима покрета биорегионализма.
3 Историја биорегионализма
Биорегионализам се појавио 1970-их, развијајући се првенствено дуж западне обале Северне Америке, а посебно из широке коалиције песника, уметника, писаца, вођа заједница и оних који живе у земљи, као и из покрета Диггер који је израстао у Бит Син касних 1960-их у Сан Франциску, и као супротстављање мејнстрим еколошком покрету, за који су многи сматрали да је реакционаран и негативан. Замишљали су позитивну, засновану на месту алтернатива мејнстрим напорима унутар капиталистичког оквира, или оних националних држава или других међународних тела. Ово је укључивало многе различите појединце, укључујући „Питер Берг, Џуди Голдхафт, Рејмонд Дазман, Киркпатрик Сејл, Џудит Плант, Елеанор Врајт, Дог Аберлеј, Стефани Милс, Џим Доџ, Фримен Хаус, Ван Ендрус, Дејвид Хенке и Гари Шнајдер“, који раде заједно кроз фондацију Planet Drum и сличним групама како би створили нову филозофију засновану на месту коју су назвали биорегионализам.
Биорегионализам је такође директно израстао из односа са грађанским правима и Покретом америчких индијанаца, и напора да се врате њихови језици, територије и мапе, и онога што су биорегионалисти видели као глобални колапс традиционалног еколошког знања, потискивања језика и ревитализације, и наде да се мапирају преобликовање имена са „Северне Америке“ на „Острво корњача“ помогло би биорегионима да постану оквири за деколонизацију, као и тачније културно представљање и признавање аутохтоног суверенитета. Такође је израстао из покрета за грађанска права, антиратног покрета, антинуклеарног покрета, Diggers, као и све веће свести о свеприсутном еколошком загађењу, посебно у областима попут Лос Анђелеса.
3.1 Фондација Planet Drum
Почевши од 1973. године, Фондација Planet Drum у Сан Франциску постала је водећа институција која промовише биорегионализам. Објавили су серију публикација о месту, поезији, културном изразу, политици, уметности и многим другим темама. Из ове групе су почеле друге ране биорегионалне групе, као што су Frisco Bay Mussel Group, Raise the Stakes и Bioregional Bundles који ће преносити биорегионални покрет напред у наредних неколико деценија.
То је почело стварањем биорегионалних „Скупова“ које би објављивали сваке године, који би били различити од биорегиона и помогли људима у том месту да дефинишу тај биорегион. Свака коверта би садржала много различитих дела поезије, уметности, писања, научних докумената и технолошких књижица, чланака, мапа, постера, фотографија, именика и календара специфичних за одређено место. Од 1973. до 1985. Planet Drum је објавио девет пакета са темама које се крећу све до Северне Америке, Јужне Америке, Арктичког круга, Западне Африке, Марока, Пацифичког руба, Јапана и Кине. Од 1979-2000, Planet Drum је почео да објављује Raise The Stakes, Planet Drum Review, двогодишњу међународну публикацију која је постала важан централни глас за биорегионални покрет, биорегионалне организаторе широм Северне Америке и света, као и за дефинисање појма биорегион међу они који га користе. До 1990. године, Planet Drum је служио као чвор за више од 250 биорегионално оријентисаних група у Северној Америци, укључујући Канаду и Мексико, са новим покретима у Аустралији, Латинској Америци, Италији и Шпанији.
3.2 Мари Букчин и Институт за социјалну екологију
Овај нови покрет снажно је нарастао и на ранијим радовима Марија Букчина, који је водио Институт за социјалну екологију, и био је дубоко укључен у утицање и помагање у дефинисању раног биорегионалног покрета. Ослањајући се на раније традиције почевши од Екологије и Револуционарне мисли 1964. године, Букчин се залагао за реорганизацију америчког друштва засновану на децентрализованом регионалном моделу који би сваки обухватао један биорегион или екосистем. Његова организација, Институт за социјалну екологију, сарађивала је са Фондацијом Planet Drum на повећању имплементације алтернативних облика енергије, смањењу и ограничавању емисије угљен-диоксида, антиглобализму и примени биорегионалног приступа економском развоју. За Букчина, биорегионални приступ економском развоју прихватио је једну од основних тврдњи социјалне екологије да је људска заједница у основи део укупног екосистема. Штавише, Букчин је сматрао да су људи део земаљског друштва:
Ову улогу можемо схватити и као израз својеврсног грађанства — ако о себи не размишљамо само као о грађанима града, града или насеља, већ и као о грађанима нашег екосистема, нашег биорегиона, нашег георегиона и саме земље. Мари Букчин Општински снови: грађанство и само-идентитет
Питер Берг је, пишући о свом искуству помагања у писању издања „Bioregions” у Coevolution Quarterly касних 70-их, радио са Букчином на коришћењу његове Екологије слободе, за коју је Берг тврдио да је „од непроцењиве помоћи да се успостави аутономна и самоуправна тон биорегионалног дискурса“.
3.3 Биорегионални конгреси
Велика еволуција у начину дефинисања биорегиона такође се догодила упоредо са овим радом средином 1980-их и може се приписати Давиду Хенкеу (р. 1945), инспирисаном позивом Питера Берга, који је објавио „Amble towards a Continental Congress“ 1976. за двестогодишњицу оснивања Сједињених Држава, Хенке је концептуализовао Конгрес заједнице Озарк области 1977. године, започео Биорегионални пројекат 1982. године, покренуо Биорегионални конгрес Озаркса 1980. године, а затим покренуо први икада Северноамерички Биорегионални конгрес 1984.
Давид Хенке ће такође бити један од оснивача Зелене партије Сједињених Држава, коју је сматрао политичком крилом биорегионалног покрета.
Давид Хенке је имао два питања која је поставио док је дефинисао биорегион:
Приликом дефинисања биорегиона постоје два главна питања која ћете морати да поставите: Која је ваша ефективна област организовања? Шта и где су ваши ресурси и потенцијални учесници? Биорегионалне границе никада нису „тврде“. Не постоји биорегионална мапа Северне Америке или света, али најближе основне мапе су ствари као што су Мапа светских биогеографских провинција Миклоша Удвардија и Теда Оберландера. Али ове провинције су огромне, садрже бројне биорегионе који још нису разграничени. Многи људи користе сливове као крајње дефинише, а ако се ваша група снажно идентификује са одређеним сливовима, хидролошке мапе истраживања могу вам помоћи да одредите границе. Дејвид Хенке NABC II, Proceedings 1986.
Од 1984. до 2010-их, многе регионалне групе, као што су Велика језера, Канзас, Каскадија, одржавале би регионалне „Биорегионалне конгресе“ за одређене биорегије, а затим би се сваке две године окупљале као део северноамеричког биорегионалног конгреса. Каскадија је, на пример, одржала свој први биорегионални конгрес Каскадија на Универзитету Евергрин Стејт 1986. на ушћу реке Иш 1987. још један биорегионални конгрес 1988. у Бреитенбусху у Орегону и трећи конгрес у Лилоету у Британској Колумбији 1989. године. Ово је такође било темпирано за трећи северноамерички биорегионални конгрес који се одржао у Самишу 1988.
3.4 Биорегионални центри за учење
Идеју о биорегионима и њиховој употреби поново је проширила Донела Медовс, ауторка The Limits to Growth 1972. године, и била је примарна претпоставка да она покрене Балатон групу 1982. године. Велики део овога за њу је био коришћење биорегиона као основе за "биорегионалне центре за учење", од којих би сваки био одговоран за дискретни биорегион. Према њеним речима, сврха биорегиона је била да:
Помоћи људима и културама широм света да развију и изразе сопствене капацитете за решавање сопствених проблема, у складу са њиховим потребама и екосистемима око њих. И чинећи то кроз јачање моћи у свим културама и народима да комбинују интелектуално знање и интуитивно знање, размишљање о земљи и живот у складу са њом, као и бројних центара у којима су смештене информације и модели о ресурсима и животној средини. Требало би да постоји много ових центара, широм света, од којих је сваки одговоран за дискретни биорегион. Донела Медовс Bioregional Essays: Bioregional Centres - Donella Meadows' Vision for Deep Local Change. Statement to the Belaton Group, 1982
4 У политици
Северноамеричке биорегионалне скупштине се састају на двогодишњим скуповима биорегионалиста широм Северне Америке од 1984. године и довеле су до покретања Зелених партија на националном нивоу. Начела биорегионализма често користе зелени покрети, који се супротстављају политичким организацијама чије су границе у складу са постојећим изборним окрузима. Сматра се да овај проблем доводи до тога да изабрани представници гласају у складу са својим бирачима, од којих неки могу да живе ван дефинисаног биорегиона, а може бити у супротности са благостањем биорегиона.
На локалном нивоу, неколико биорегија има конгресе који се редовно састају. На пример, биорегион Плато Озарк је домаћин годишњег Конгреса заједнице Озарк Ареа, познатијег као OACC, који се састаје сваке године од 1980. најчешће првог викенда у октобру. Слив Канзаса, "KAW" је основан 1982. године и од тада се редовно састаје.KAW одржава годишњи састанак, обично у пролеће.
Влада канадске провинције Алберта је 2007. године створила „оквирне регионе коришћења земљишта“ који отприлике одговарају сваком већем речном сливу у провинцији. Ово је подржано од стране локалних иницијатива као што је Бивер Хилс Инитиативе за очување екорегије која обухвата Национални парк Елк Исланд и околину.


Џон Кенет Миљуш или Јово Миљуш, надимак Jovo Serb, (John Keneth Miljuš; Питсбург, 30. јун 1895 — Форт Харисон, 15. фебруар 1976) је био први Американац српског порекла који је играо професионални бејзбол у Великој лиги.
1 Биографија
Рођен је у Питсбургу, Пенсилванија, САД, 30. јуна 1895. године.
Одрастао и образовао се у граду челика. Одмалена показивао занимање за спорт, нарочито бејзбол, у то време најомиљенији спорт у САД. Након краћег времена на Универзитету Дуквизн пребацио се на Универзитет Питсбург где је био главна рагби и бејзбол звезда. Дипломирао је стоматологију 1915. године.
Пре финала Светске серије 1927, играо је за двадесет тимова. Играо је за Питсбург Фидсе у Федералној лиги која је није успела да претекне Америчку лигу и Националну лигу те се распала 1916. године. Потом је играо за Бингхемптон у Њујоршкој лиги те за Сент Мери у међудржавној лиги. Задивљујући резултати у Сент Мери Прос 1917. године су га вратили у Бингхемптон где је био главни пицер. Исте године играо и за Бруклин на месту рилиф пицера.
Био је први професионални играч бејзбола који је позван у рат за време Првог светског рата. Био је стациониран у Француској. Иако рањен и предвиђен за повратак кући остао је у војсци. Учествоавао је у бици на Аргону.
Бруклин га је 1919. године послао да игра за Толедо Мадхенсе у Америчкој асоцијацији. Одиграо је 53 утакмице за Њу Орлеанс и Нешвил.
Оженио је Естел Бејден у Чикагу 13. децембра 1922.
Иако је Бруклин позвао Миљуша и 1923. године, пре почетка сезоне је отпуштен у Рончестер Бронкос из Међународне лиге. Другу сезону за редом имао је 31 погодак, 3 дубла, трипл, 3 хомера и просек .259. Рочестер је одбио да му да повишицу. Отишао је у Бриџпорт, Конектикат, у Источну лигу. Био је најбољи пинч-хитер у тиму.
Потом је играо за Сијетл Индијанс у Пацифичкој обалској лиги, где је био звезда тима. Добро плаћен купио је ранч поморанџи у Хермоза Бичу, бавио се пецањем и ловом.
1926. године, у 44 утакмице имао је 34 поготка и просек .279.
Напушта Сијетл и одлази у Питсбург 1927. године.
Био је једна од звезди финала Светске серије 1927. године. Играо је на месту пицера за Питсбуршке Пирате те био очи у очи са Бејбом Рутом, Луом Геригом, ударачима из Јенкија, чији су ударачки поредак називали „поредак убица“. Иако је Рут тад постигао 60 хомранова, Миљуш је у два и по ининга држао Рута на синглу па га избацио са прве базе. Избацио је и Герига који је имао 47 хомранова. Потом је избацио још једног члана „поретка убица“ Боба Мозела. Последња нада Јенкија био је Тони Лацери. Иако је прва лопта била фаул, хватач Пирата, Џони Гуч, је лоше ухватио другу лопту. Јенкији су победили. То је био и велики пораз за Миљуша лично.
Играо је за Кливленд Индијанс 1928. године. Вратио се на западну обалу и играо за тамошње клубове 1930. године.
По окончању каријере радио је као телохранитељ те као атлетичарски тренер.
1967. године се преселио у Бигфорк, Монтана. Супруга Естел је преминула 1969. године. Тада се преселио у Сент Питерсбург на Флориди. Џон и Естел нису имали децу. 1972. се вратио у Монтану у градић Полсон где је остао до смрти 15. фебруара 1976. Умро је у осамдесетој години.
Био је члан Полсонских ветерана иностраних ратова (ен. Polson Veterans of Foreign Wars-VFW), слободнозидарске ложе у Калифорнији и Асоцијације професионалних играча бејзбола Америке (Association of Professional Baseball Players of America).
Умро је у Форт Херисонс Ветеранс Хоспитал. На његовој последњој фотографији приказан је на кревету са бејзболском рукавицом. Покопан је као епископалац. Надживеле су га две сестре, Нел Тодоровић из Чикага и Мери Волтерс из Сент Питерсбурга те неколико нећака и нећаки међу којима су: Џон и Ричард Хагинс из Сент Питерсбурга и Дон Миљуш из Стобенвила у Охају.