Сартак-кан (умро 1257.) је био кан Плаве хорде, самим тим сизерен Беле хорде и поглавар Златне хорде (Џучијевог улуса) (1256—1257), монголског каната са центром у Русији, из династије Борџигин. Био је син Бату-кана, сина Џучија, најстаријег сина Џингис-кана.
Доба његове владавине, прво у неку руку као очевог савладара, а затим и самосталне владавине обележила је борба клике окупљене око њега и његове мајке Боракчин-катун са другим Џучијевим потомцима за превласт у Златној хорди условљена недовољно одређеним системом наслеђивања у истој. Иако формално део јединственог Монголског царства, Златна хорда је у то време већ постала изузетно значајан чинилац у југоисточној Европи. О томе сведочи дипломатска мисија француског племића Балдуина од Еноа са циљем склапања савеза између Латинског царства и Монгола. Упркос томе, током Батуове и Сартакове владавине, унутрашње прилике у Монголском царству и организација управног апарата у црноморским степама представљале су приоритет у деловању татарске елите, а тек онда су на ред долазила нова освајања.
Сартак је једини кан Златне хорде који је био хришћанин, што је подстакло често слање дипломатских мисија из Европе ка њему, међу којима су најпознатије већ поменута мисија Балдуина од Еноа и мисија Виљема де Рубрука.
1 Порекло и очев савладар
Био је најстарији син Бату-кана, сина Џучија, најстаријег сина Џингис-кана, и његове прве супруге Боракчин-катун. Сартак је последњих неколико година владавине свог оца уживао је изузетна овлашћења, имајући право да преговара са околним земљама, можда због Батуове заузетости на истоку, а можда и услед очеве болести. Вероватно се преузимање тог великог удела у власти десило 1249. год, јер се од те године, када је Сартак поставио Глеба Васиљковича за белоозерског кнеза, у руским летописима редовно помиње да су руски кнежеви ишли на поклоњење Батуовом сину.
1.1 Мисија Балдуина од Еноа
Између 1249. и 1252. год. француски племић Балдуин од Еноа, делегат Латинског царства у Константинопољу и кумански зет, покушавајући да успостави тешње везе са Златном хордом и обезбеди њену подршку у борби против Никејског царства, посећује Сартака. Балдуин је потом предузео путовање у Монголију. Није оставио белешке о свом подухвату, остао запамћен једино захваљујући пар узгредних напомена, присутних у делу Виљема де Рубрука, следећег путника на исток, који је из Константинопоља кренуо стопама свог претходника на двор великог кана Мoнгкеа неколико година касније.
Постоје наговештаји који указују на то да је мисија Балдуина од Еноа постигла успех, као и да је довела до успостављања дипломатских односа између Латинског царства и Златне хорде. О томе најпре сведоче препоруке цара Балдуина II које је Рубрук носио са собом приликом пута у црноморске степе. Оне су Фламанцу обезбедиле слободан пролазак кроз територије северно од Крима које су припадале татарском заповеднику Скататају. Други показатељ њеног повољног исхода осликан је у отварању трговачког пута из Константинопоља у Златну хорду, који су касније користили млетачки трговци Матео и Николо Поло. Успостављање блиских веза са Татарима сведочи о виталности дипломатије Латинског царства у последњим годинама његовог постојања. Ова епизода није поправила његов међународни положај, нити је могла да спречи пад Константинопоља у руке Никеје 1261. године. Међутим, подухват Балдуина од Еноа постао је и поред тога важан преседан за сличан стратешки потез две деценије касније, када је византијски цар Михаило VIII Палеолог одлучио да склопи савез са Ногајем.
1.2 Мисија Виљема де Рубрука
Осим што садржи вести о путовању свог претходника, Рубруков извештај и у пуној мери показује опсег татарске сфере утицаја у региону. Према његовим речима:
Од ушћа Танаиса на запад, до Дунава, све је њиховом, штавише и преко Дунава ка Константинопољу: Влашка која је Асенова земља и Мала Бугарска, све до Склавоније, сви они им плаћају данак и осим установљеног данка до недавно су сакупљали од сваке куће једну секиру и сво гвожђе које би набавили у полугама. (Ab orificio Tanais versus occidentem usque ad Danubium totum est eorum, etiam ultra Danubium versus Constantinopolim, Blakia que est terra Assani et minor Bulgaria usque in Sclavoniam omnes solvunt eis tributum; et etiam ultra tributum condictum sumpserunt annis nuper transactis de qualibet domo secu-rim unam et totum ferrum quod invenerunt in massa.)
Рубрук је указао и да је бугарски цар Михаило II Асен, који је још увек дечак, исцрпљен службом Тартарима.
Фламанац о Сартаку говори следеће:
Што се тиче Сартака, да ли верује у Христа или не, не знам. Знам да он не жели да се назива хришћанином, већ ми се чини да се руга хришћанима. Јер он се налази на путу хришћана: Рутена, Влаха, Бугара из Мале Бугарске, Солдајаца, Черкеза и Алана који сви пролазе преко његове земље када иду на двор његовог оца носећи му дарове да их још више пригрли. (De Sartach autem utrum credat in Christum vel non, nescio. Hoc scio quod christianus non vult dici, immo magis videtur michi deridere christianos. Ipse enim est in itinere christianorum, scilicet Rutenorum, Blacorum, Bulgarorum minoris Bulgariae, Soldainorum, Kerkisorum, Аlanorum, qui omnes transeunt per eum quando vadunt ad curiam patris sui, deferrentes ei munera, unde magis amplectitur eos.)
Према томе, представници вазалних народа посећивали су, поред још увек живог кана, и Сартака, носећи трибут као знак признавања татарске врховне власти.
1.3 Сартак и хришћанство
Својим исповедањем хришћанске вере, по свему судећи у њеном несторијанском виду, Сартак се разликовао од већине других монголских првака. Његов савременик јерменски историчар Киракос из Ганџе преноси да га је у том духу одгајила његова дојиља, да је био крштен од стране сиријских свештеника и да је редовно пружао подршку јерменској цркви. Још један јерменски историчар овог периода Вардан Велики (Վարդան Արևելցի), приписује му у заслугу спасење многих хришћана јерменског и других народа. Сиријски писац Григорије Абулфарац, такође савременик Сартака, отишао је корак даље, додајући да је кан био посвећен за ђакона.
У Сартака је велике наде полагао и Виљем де Рубрук. Оне су биле надахнуте претходним сусретом латинског племића Балдуина од Еноа са монголским принцем, као и лепим речима које је православни епископ у Солдаји изрекао фламанском путнику о Батуовом сину. Међутим, Рубрук је доживео горко разочарање када се испоставило да Сартаку није било толико стало до Библије или псалтира, колико до вредних поклона и указивања поштовања према његовој власти. Разлике у верским погледима Монгола и западњака биле су исувише дубоке и један принчев човек је Рубруку на њих сликовито указао:
Немојте говорити да је наш господар хришћанин. Он није хришћанин, већ Монгол.
Недуго затим, Сартак је привукао велику пажњу и црквених кругова у Риму. У Италију је 1254. године допутовао Јерменин Јован, његов наводни изасланик и лични исповедник. Није утврђено да ли је он био само авантуриста или аутентични монголски представник. Ипак, папа Иноћентије IV га је примио са дужним почастима и упутио је његовом господару подуже писмо у коме му је честитао на примању хришћанске вере. Упркос томе што у свом деловању није одступао од уобичајеног начела трпељивости према свим религијама, Сартакове личне верске склоности пружиле су снажан подстрек надама да ће Монголи у једном тренутку постати део хришћанске васељене.
1.4 Однос према вазалима
По руским летописима, Сартак се током 1251/52. године умешао и у унутрашње руске прилике. Он је даровао великокнежевски престо свом савезнику Александру Невском и послао је војску на челу са заповедником Неврујем да сузбије његовог брата Андреја. Судећи по томе што је остао запамћен у лепом светлу у грузијској, јерменској, па чак и у руској традицији, Сартаков однос према хришћанским земљама вероватно је био више благонаклон него што је то било у случају његовог оца.
Тиме би се можда могло објаснити укидање ванредног намета у металима и оруђу који је у Бугарској био сакупљан до недавно, односно у време које је непосредно претходило Рубруковом путовању. Могуће је да је убирање овог данка уследило као последица неких ванредних околности, што би вероватно била Батуова припрема за рат против Гујука. Слична реквизиција била је 1255. године једнократно спроведена у Јерменији, у циљу обезбеђења потрепштина за Хулагуову војску. Поред пшенице, вина и пиринча, тада је од сваке одрасле мушке главе тражена и по једна стрела и потковица. Појава ових изузетних намета називаних кубчур (qübčür) посведочена је и на Далеком истоку.
У време док је Сартак био очев савладар дошло је и до одметања Данила, кнеза Галича. Монголски утицај у западноруским земљама није био тако јак, па је кнез заузео нови политички курс. Године 1253. он је у Дрохичину крунисан за краља Русије круном коју је добио из Рима. У међувремену, он се приближио Угарској и измирио са Литванцима, оженивши свог сина кћерком њиховог моћног кнеза Миндаугаса. На руско-татарској граници то је неизбежно довело до сукоба у којима је Данило имао успеха поразивши беглербега Курумишија. За Сартаковог живота Данило Галички није враћен у стање покорности.
2 Кан Златне хорде
Вест о очевој смрти затекла је Сартака у Каракоруму, где је био гост великог кана. Монгке му је формално потврдио наследство над очевином. Отпустио га је са огромним богатством, достојним некаквог великог краља, дао му звање другог човека у Царству и увећао је његову моћ чак и у односу на ону коју је имао Бату. Тиме је јавно прокламован континуитет претходно успостављеног дихотомног устројства империје, али Сартаку није било суђено да ужива у свом новом положају. Надживео је свог оца нешто више од годину дана. Киракос из Ганџe је приметио да је након вести о његовој смрти међу свим хришћанима завладала туга коју су једнако делили велики кан Монгке и његов брат Хулагу. Вардан је био под још јачим емотивним утиском:
Његова смрт је веома ражалостила хришћане, јер он је био савршени хришћанин и спасилац, како многих људи из његовог народа који су примили хришћанску веру, тако и других.
Сумњало се, вероватно с правом, да га је отровао његов стриц Берке.
Сартаков прерани одлазак са историјске позорнице означио је почетак прве дубоке кризе у земљама Џучијевих потомака. Наследио га је малолетни Улагчи, можда његов син, а можда брат.
3 Потомство
Персијски историчари Џувејни, Сартаков савременик, и Васаф и Хамдалах Казвини, који су деловали нешто касније, сматрају Улагчијa Сартаковим сином, Рашид ал-Дин тврди да Сартак није имао синова и тврди да је Улагчи био његов брат. У персијском генеалошком тексту Муиз ал-Ансаб, састављеном током прве половине XV века, помињу се два Сартакова сина Туктува и Хукчи о којима ништа ближе није познато. У сваком случају, у борби за власт која се повела после његове смрти, вероватно су страдали сви његови потомци. Од Сартаковог потомства остала је само једна кћерка, која се 1257. год. удала за белоозерског кнеза Глеба Васиљковича и по крштењу добила име Теодора. Међутим, руски летописци говоре о Глебовој супрузи као о ординској принцези, без спомена њеног оца. Због тога постоји резерва према устаљеном становишту да је она била Сартакова кћер.


У статистици и анализи података, к-медијанска кластеризација је алгоритам груписања података . Он је варијација k-means кластера где уместо израчунавања mean за сваки кластер да би одредили његов центроид, уместо тога израчунава се медиана. Ово има ефекат смањења грешке над свим кластерима поштујући 1-норма метричког растојања, за разлику од квадрата 2-норма метричког растојања (што k-means ради.)
Ово се директно повезује са k-медиа проблемом који је проблем проналажења k центара такав да кластери формирани од њих су највише компактни. Формално, дате су тачке скупа x, k центри ci треба да буду изабрани тако да смање суму растојања од сваког x до најближег ci.
Критеријум функције формулисан на овај начин је понекад бољи од критеријума уk-means clustering алгоритму, у ком је коришћена сума квадратног растојања. Сума дистанци је веома коришћена у апликацијама као што је facility location.
Предложени алгоритам користи Лојдов стил понављања, који алтернира између очекиване вредности (E) и максимално (M) корака, правеци Expectation–maximization алгоритам. У Е кораку сви предмети су додељени њиховом најближем медијану. У М кораку, медијане су поново израчунате користећи медијану у свакој димензији понаособ.
1 Медиане и медоиди
Како је медијан израчунат у свакој димензији понаособ, појединачна својства ће се видети из скупа, чинећи овај алгоритам поузданијим за дискретне или чак бинарне скупове података. Међутим, средства нису неопходно случајеви из скупа података, док својства могу доћи из различитих случајева.
Овај алгоритам је често збуњен k-медоид алгоритмом. Међутим, медиан мора да буде случај из скупа података, док за (мултиваријантну) медиану ово важи за појединачна својства вредности. Медиана према томе може бити комбинација вишеструких својстава. Дати су вектори , и , медиана је очигледно и не постоји у оригиналном скупу и према томе не може бити медоид.
2 Софтвер
ELKI includes various k-means variants, including k-medians.
GNU R includes k-medians in the "flexclust" package.
3 Види остало
cluster analysis
k-means
medoid
silhouette


Национални парк Нуабал Ндоки је национални парк у Републици Конго. Основан је 1993. године у северном делу државе, а у њему су пописани слонови, човеколики мајмуни — шимпанзе, западне низијске гориле, као и бонго антилопе. Површина парка је 3.921,61 km², а протеже дуж прастарих тропских кишних шума, у њему нема насеља, док су околна подручја изузетно слабо насељена, па је природа доста очувана. Шуме имају богат биодиверзитет, на простору парка пописано је 300 врта птица, 100 врта биљака, које укључују угрожене махагоније. Парк је од 4. марта 2009. године заштићено рамарско подручје.
1 Историја
План за оснивање Националног парка Нуабал Ндоки покренут је 1991. године. Друштво за заштиту дивљих животиња и Влада Конга уз подршку Агенције САД за међународни развој. План је такоше укључивао садарњу и договоре са локалним, регионалним и државним властима. Парк је званично основан у септембру 1993. године, а његова површина је 3.921,61 km². Парк се простире корз Санга дипартмент и кроз северозападни део Ликоуала дипартмента.
Године 1999. дрвна комбанија ЦИБ и локална заједница придрућили су се Влади Конга како би створили подручје на којем би негативни утицај по шуму био минималан. Током 2001. године подручје парка проширено је, а немачка шумска компанија предала је свој предео који је био већи од 100 km². Иако су сече афричке махагоније биле приличо чест у многим шумским пределима у северном Конгу, у овом парку није било таквих случајева. У међувремену је тотално забрањен лов, а то је резултирало изузетно ефикасно, јер је очуван велики део станишта, биљне и животињске врсте у парку.
На конференцији министара шума централне Африке комисије за шуму, одлучено је да се унутар слива реке Конго и Санџе успоставе три заштићена подручја, површине 11.311 km². Простор обухвата специјални резерват Џанга Санџа, Џанка Ндоки национални парк у Централноафричкој Републици, Национални парк Нуабал Ндоки у Републици Конго и Национални парк Лубеке у Камеруну. Концепт стварања паркова оваквих подручја настао је осамдесетих година 20. века, да би се заштитиле животиње које су се кретале по читавом подручју, у овом случају слонови, који су свакодневно прелазили кроз сва три заштићена подручја. Стварањем оваквих заштита смањењ је број лококрадица и сече шуме у свим заштићеним пределима.
Парком управља Министарство за националну шумарску комисију у сарадњи са Министарством шумарска, а они су потписали протоколе о одговорности како би се заштитила подручја према дефинисаним међународним стандарима.
На простору парка налази се залив Мбели где су често виђене гориле и туристи који долазе овде да би их видели.
2 Географија и клима
Заштићено подручје које је део национални заштићеног подручје реке Санга протеже се дуж истоимене реке све до реке Конго. Део шуме Националног парк Нуабал Ндоки је и даље неприступачан и остаје неистражен. Постоје мочварне тропске шуме у равничарским деловима и оне су део сливног корита реке Конго. Овај парк, заједно са остала два заштићена подручја у оквиру резерват Санџа, ослобођен је свих економских активности, забрањена је изградња путева и насеља.
Парк се протеже кроз 11% свих шумских области Конга. Околна незаштићена подручја користе се за лов, гајење усева, а понекад и за сечу шума.
На простору парка преовладава влажна суптропска клима, а просечно има 12500 mm падавина годишње. Кишна сезона траје од августа до децембра, а сушна од децембра до фебруара. Поред 1000 пописаних врста биљака, постоји и неколико ретких врста махагонија.
3 Дивљи свет
Велики број интернет страница промовише национални парк, како би га приметили туристи и тако се покрили трошкови његовог очувања, као и подигла свест о очувању овог подручја. На сајтовима постоје информације о путовањима до парка и временским условима, као и понуде за боравак у њему.
3.1 Фауна
На простору парка пописан је велики број животињских врста. Национално географско друштво приметило је да парк можда има највећу концентрацију дивљих животиња по квадратном километру од било ког другог предела у Африци. На простору парка пописан је велики број примата. Парк настањују црно-бели колобус, црвени колобус, гориле, шимпанзе и врста Cercopithecus cephus.
На простору парка пописано је и преко 300 врста птица, које укључују врсте као што су орао, јастеб, сове, супови, чапље и многе друге. Парк такође настањује ретки шумски слон, афрички шумски биво, афрички леопард, бонго антилопа и плави дујкер. Крокодили и слепи мишеви су такође једне од пописаних врста.Херпетолошке студије спроведен су у четири специфична подручја парка. Ове студије установиле су 20 врста водоземаца и 14 врста гмизаваца у јужном делу парка, укључујући врсте жаба Aubria masako, Amietophrynus regularis, Cryptothylax greshoffii, Hyperolius balfouri, H. brachiofasciatus, Leptopelis brevirostris и врсту L. calcaratus meridionalis.
На простору парка пописано је и неколико врста папагаја. Шумски слонови кретањем крче густе шуме и стварају простора другим животињама да се туда крећу. Према пигмејској легенди, дуговратни гмизавац је позат као Мокеле-мбебе убијао је слонове својим огромним рогом.Мбелибај је специфична површина парка од 3 km² и на њој су настањене западне низијске гориле. Такође, на овом простору налази се велики број врста мајмуна, као што су црно-бели и црвени колобус, Cercopithecus pogonias, Cercocebus и многе друге врсте.
3.2 Флора
Постоји велики број биљних врста у парку. Национални парк Нуабал Ндоки је веома разнолик са биљним врстама, међу кишним шумама. На простору парка налазе се 24 различита типа вегетација. Међу њима, најдоминантнија вегетација је Gilbertiodendron dewervei, која се налази у горсој регији, далеко од водених токова у великим пределима мочварних шума. На простору парка пописано је око 1000 биљних врста.
4 Заштита парка
Напори који се предузимају за очување биљног и животињског света нису ограничени само на национални парк, већ и на два друга заштићена подручја у три регије, као и на целу трећу заштићену област око реке Џанге, која обухвата више од 96% подручја. Централноафричка Република, Република Конго и Камерун формирале су организацију у оквиру прекограничног програма уз помоћ Светске фондације за природу. Организација спроводи активности у заштићеном пределима, како би се спречио лов, риболов или сеча шума. Истраживање природе и промоција туризма, такође су једна од активности ове организације. Редовно се одржавају састанци запослених у сва три заштићена подручја, у све три земље. Обилазак паркова врши се редовним патролама како би се животиње заштитиле од кријумчарења, онемогућио риболов и пренос ватреног оружја. Туристи могу посетити парк само у групним турама, које организују запослени у парку.


Амазонски бамбусов пацов (Dactylomys dactylinus) је врста глодара (Rodentia) из породице Echimyidae.
1 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на мањи број држава. Врста има станиште у Бразилу, Колумбији, Перуу, Еквадору и Боливији.
2 Станиште
Станишта врсте су шуме и бамбусове шуме.
3 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.


Шпанске Источне Индије (Silangang Indiyas ng Espanya; Indias orientales españolas; Spanish East Indies) била је шпанска територија у Азији-Пацифику од 1565. до 1899. године. Обухватала је Филипине, Маријанска острва и Каролинска острва (такође позната као Нова Филипинска острва), те малим делом Шпанску Формосу и одређене делове Острва зачина. Себу је представљао прво седиште владе, које је касније премештено у Манилу. У периоду од 1565. до 1821. године, ова територија — заједно са Шпанским Западним Индијама — била је под контролом Вицекраљевства Нова Шпанија, чије је седиште било у Мексико Ситију.
Краљ Шпаније обично је себе називао „Краљем Источних и Западних Индија” (Rey de las Indias orientales y occidentales). Након што је Мексико постао независан, територијама се управљало из Мадрида.
Административне послове Шпанских Источних Индија водило је Генерал-капитанство Филипина и Краљевска аудијенсија Маниле. Као резултат Шпанско-америчког рата (1898), већину острва су окупирали Американци; око 6.000 преосталих мањих острва продато је Немачкој потписивањем Немачко-шпанског споразума (1899). Неколико мањих острва припало је САД након склапања Вашингтонског споразума (1900).
1 Историја
1.1 Исраживање и насељавање (1521—1643)
Веза са Шпанцима први пут је остварена 6. марта 1521. године, када је шпанска експедиција коју је водио Фердинанд Магелан дошла на Маријанска острва. Он је Гвам назвао „Острвом лопова” (Isla de los ladrones), пошто се аутохтоно становништво приближило његовом галеону (Тринидад) и украло већину залиха. Експедиција је након овога наставила да напредује западно и 16. марта 1521. године са само 150 чланова посаде стигла до острва Хомонхон на Филипинима. Ту су могли да комуницирају са домородачким становништвом јер је са њима био и малајски преводилац Енрике де Малака који је разумео језик. Експедиција их је одвела до Себуа и покрштеног раџе Хумабона те домородаца до којих их је довео Магеланов капелан Педро Валдерама.
Настојећи развити трговину између Источних Индија и Америка преко Пацифичког океана, Антонио де Мендоза је помогао истраживању ових азијских територија и послао експедицију Руја Лопеза де Виљалобоса на Филипине (1542—1543). Мигел Лопез де Легаспи је отишао из Мексика и 1565. основао прво шпанско насеље на Филипинима, које је постало град Сан Мигел у данашњем Себуу. Исте године, други члан експедиције Андрес де Урданета открио је поморску руту од Филипина до Мексика преко Пацифика, чиме је омогућена важна транспацифичка трговинска веза за галеоне Манила—Акапулко. Град Манила је основан 1571. године и постао је седиште шпанског Генерал-капитанства Филипина. Овим и другим азијским територијама под контролом Шпанске круне управљало се из Вицекраљевства Нова Шпанија, са седиштем у Мексико Ситију.
Галеони Манила—Акапулко бродовима су Мексиканцима испоручивали производе из Азије-Пацифика и Америка, укључујући свилу, зачине, сребро, злато и друге азијскопацифичке острвске производе. Производи довезени из Азије-Пацифика слати су у Веракруз и бродовима транспортовани у Шпанију; након тога, стизали су бродовима у Шпанију и обичним превозним средствима у остатак Европе. С друге стране, шпанско-мексички колонијалисти са собом су односили хиспано и аутохтоне мексичке обичаје, религију, језике, храну, традицију и културу на Филипине, Гвам и Маријанска острва.
Шпанци су 1606. године успоставили одређене трговинске везе са Молучким острвима и тако је остало до 1663. године. Такође су успостављене везе са Јапанцима, а Себастијан Вискаино послат је као амбасадор 1611. године у Јапан — где је остао све до затварања јапанских пограничних трговинских испостава године 1630. У северном источном региону Тајван, Шпанци су 1626. године изградили тврђаву Санто Доминго, недалеко од Ђилунга, а након мисије у Даншуеј године 1628. ово место је окупирано и држано под контролом све до 1642. године. Шпански бродови су посетили неколико пацифичких острва у 16. веку, укључујући Нову Гвинеју (Ињиго Ортиз де Ретез, 1545), Соломонова Острва (Педро Сармијенто де Гамбоа, 1568) и Маркиска Острва (Алваро де Мендања де Неира, 1595), с тим да нису улагани напори за остваривање трговинских веза или колонизовање.
Дијего Луис де Сан Виторес (1627—1672), шпански језуитски мисионар, 1668. године је организовао прву мисију за Гвам, Маријанска острва где је поред свеца Педра Калунгсода мученички убијен.
Британске трупе су 1762. године накратко заробиле град Манилу током Седмогодишњег рата. Међутим, нису могле да успоставе контролу над подручјима ван Маниле — услед напора које је уложио шпански гувернер-лејтенант Симон де Анда и Салазар; остатак острва је и даље био лојалан Шпанији. Британци су обећали подршку устанку на челу са Дијегом Силангом и његовом супругом Габријелом, али британске снаге никада нису оствариле свој наум. Мировном нагодбом Манила је продата, заједно са Хаваном која је била под британском окупацијом, и то за Флориду и Минорку. Шпанским властима је поново предата априла 1764. године.
2 Колонијална влада
Седмогодишњи рат је приморао Карлоса III да покрене екстензивне реформе владе за прекоморске територије. Интенденсија је успостављена у Манили 1784. године, да би се управљало владиним новцем и унапредила економија. (План увођења још интенденсија широм Филипина није успео.) Слично овоме, да би промовисао иновацију и образовање међу острвљанима, генерал-губернатор Хосе Баско и Варгас је основао Економско друштво пријатеља земље (Sociedades económicas de amigos del país).
Преко 256 година Шпанским Источним Индијама је управљао генерал-губерантор капитанства те краљевска аудијенсија. Сва економска питања Филипина решавало је Вицекраљевство Нова Шпанија из Мексика. Пошто је источна рута више била коришћена за војне намене, поред трговине која укључује галеон Манила—Акапулко, већина владине кореспонденције ишла је преко Мексика а не директно у Шпанију (изузев кратког периода пред крај 18. века).
Ново Шпанско вицекраљевство је пало 1821. године, након Мексичког рата за независност, што је резултовало настанком Прве Мексичке империје. Сва контрола владе Шпанских Источних Индија тада је прешла у руке Мадрида, све док Сједињене Америчке Државе нису анектовале већину шпанских територија у региону Азија-Пацифик, након Шпанско-америчког рата (1898).
2.1 Аудијенсија и генерал-капитанство
Генерал-капитанство Филипина је настало 1574. године као зависна територија Вицекраљевства Нова Шпанија. Краљевска аудијенсија Маниле је почела да постоји 5. маја 1583. године, а 1584. је основана као највиши трибунал Шпанске империје у Источним Индијама; генерал-губернатор Филипина је био екс официо највиши судија. Обе институције су настале краљевским декретом Филипа II.
Закон XI (Audiencia y Chancillería Real de Manila en las Filipinas) наслова XV (De las Audiencias y Chancillerias Reales de las Indias) књиге II из Recopilación de Leyes de los Reynos de las Indias (1680) — комбинације оригиналног декрета и оног од 25. маја 1596. године — описује ограничења и функције аудијенсије и њеног председника.„У граду Манили на острву Лузон, поглавар Филипина треба да нађе другу Краљевску аудијенсију и Канцеларију за нас, са председником који треба да буде губернатор и генерал-капетан; четири судије грађанских случајева [oidores], који ће такође бити судије кривичних сличајева [alcaldes del crimen]; крунским адвокатом [fiscal]; извршиоцем [alguacil mayor]; лејтенантом великог канцелара; и другим потребним министрима и званичницима; они ће бити за дистрикт поменутог острва Лузон и остатак Филипина, Кинески архипелаг и његов копнени део, откривени и који ће се открити. И наређујемо да губернатор и генерал-капетан поменутих острва и провинција те председник њихове Краљевске аудијенсије, имају искључиву врховну владу целог дистрикта поменуте Аудијенсије у рату и миру, и треба да дају провизију и услуге у наше Краљевско име, у складу са законима ове прокламације и остатак Краљевства Кастиља и упутства и овлашћења која ћемо ми дати, он треба и може да употреби; а у губернаторске сврхе и случајеве који треба да изникну, који су од значаја, поменути председник-губернатор требало би да се консултује о истима са судијама поменуте Аудијенсије, тако да они дају консултивна мишљења, а када их чује он би требало да делује најскладније служби Бога и нас и мира и спокоја поменуте провинције и републике.”
2.2 Територије
Шпанске Источне Индије чинила су:
Филипинска острва (данас Република Филипини): Манила, Лузон, Висајас, Палаван, Баламбанганска острва, Северни Минданао, Замбоанга, Басилан, Холо, Палмаска острва, Спратлиска острва; укључујући изоловане локације у Ђилунгу, на Тајвану и на острвима Гилоло, Тернате и Тидоре односно Малучким острвима те Манадо односно северни део Сулавесија (некада Селебес)
Каролинска острва (данас Федералне Државе Микронезије)
Маријанска острва (данас Комонвелт Северна Маријанска острва и америчка територија Гвам)
Палауска острва (данас Република Палау)
Шпанци су користили неколико имена која се данас не користе. Гран Молука (Велики Молуци) био је назив коришћен за острво Минданао; Нуева Кастиља (Нова Кастиља) било је острво Лузон.
Пошто је шпански интерес у региону био примарно фокусиран на коришћење територија као базе за трговину са источном Азијом, директна шпанска контрола се споро успостављала на подручју. Острва Батанес је у 18. веку освојио Хосе Баско. Виши делови Лузона нису пали под шпанску контролу све до почетка 19. века, а најјужнији врх Палавана остао је ван шпанског утицаја до краја 1890-их. Остатак Минданаа (Сесареа Кароли), осим области у Северном Минданау, Замбоанги, Котабату и острвима Басилан и Холо, номинално је био под контролом Шпаније, са признатом шпанским управом али стварном контролом месних званичника; пример је султанат Сулу или Магинданао, као и одређен број племена Лумада који нису били у вези са поменутим. Исто тако, Палау и велика већина Каролинских острва није заправо била под контролом шпанских освајача све до почетка 19. века.
3 Шпански културни утицај
3.1 Хиспано
Шпански утицај на њене бивше колоније у Азији-Пацифику је значајан све до данас. Већина становништва на Филипинима, Гваму и Маријанским острвима припада римокатоличанству које су ширили шпански мисионари у 16. и 17. веку. Велики део популације ових земаља носи шпанска имена и презимена. Такође, због упознавања са новим алатима, производима, усевима и технологијом Шпанаца и Мексиканаца током три века колонијалне управе, много шпанских речи је ушло у аутохтоне језике поменутих земаља као посуђенице. Уметност као што је музика, архитектура и мода такође је промењена према шпанском утицају. Националне кухиње имају мексичке и шпанске елементе услед колонизације. Што се тиче етничности, малу већину свих становника ових територија (⅓ популације острва Лузон и неколико лучких градова и војних испостава, углавном Илоило, Себу, Легаспи, Виган и Замбоанга) чине потомци латиноамеричких и шпанских насељеника. Они су углавном потомци родитеља из мешаних бракова; зову се местици (mestizo).
3.2 Филипински
Значајан део садашње популације Северних Маријанских Острва (45—55%) и Гвама (30—45%), а такође и Палауа (15—25%), филиписког је порекла. Неки домородачки народи у претходно поменутим територијама такође користе филипинска имена и презима (један пример је презиме Пангелинан, које долази од филипинског презимена Пангилинан). Чаморо је највероватније народ филипинског порекла, што се може закључити и због историјских веза са Гвамом и Филипинима током шпанске управе и због тренутних веза кроз различите таласе миграције.


Џек Трамел ( /т р ә ˈ м ɛ л / ; право име Идек Тжмијел ; 13. децембар 1928 – 8. април 2012) био је амерички предузетник и преживели холокауста, најпознатији по оснивању компаније Commodore International. Commodore PET, VIC-20 и Commodore 64 су неки кућни рачунари произведени док је он водио компанију. Трамел је касније основао Атари Цорпоратион након што је купио остатке оригиналног Атари, Инц. од његове матичне компаније.
1 Младост
Трамиел је рођен као Идек Тржмијел (у неким изворима се наводи и Јуда Тржмијел, Јацек Тржмијел или Идек Трамијелски) у јеврејској породици, син Абрама Јозефа Тржмијела и Рифке Бентковске.
После немачке инвазије на Пољску 1939. године, немачки окупатор је његову породицу пребацио у јеврејски гето у Лођу, где је радио у фабрици конфекције. Када су гета ликвидирана, његова породица је послата у концентрациони логор Аушвиц. Прегледао га је Јозеф Менгеле и одабрао га за радничку групу, након чега су он и његов отац послати у радни логор Ахлем код Хановера , док је његова мајка остала у Аушвицу. Као и многи други затвореници, пријављено је да је његов отац умро од тифуса у радном логору; међутим, Трамел је веровао да је убијен инјекцијом бензина. Трамела је из радног логора у априлу 1945. спасила 84. пешадијска дивизија америчке војске.
Трамел је емигрирао у Сједињене Државе 10. новембра 1947. Убрзо је ступио у америчку војску, где је научио да поправља канцеларијску опрему, укључујући писаће машине.
2 Commodore
2.1 Писаће машине и калкулатори
Године 1953., док је радио као таксиста, Трамел је купио радњу у Бронксу за поправку канцеларијских машина , обезбеђујући зајам од 25.000 долара за посао од америчке војске. Назвао га је Commodore Portable Typewriter. Трамел је желео име у војном стилу за своју компанију, али имена као што су адмирал и генерал су већ била заузета, па се одлучио на име Commodore.
Године 1956. Трамиел је потписао уговор са чехословачким произвођачем писаћих машина Збројовка Брно НП о склапању и продаји њихових писаћих машина у Северној Америци. Међутим, пошто је Чехословачка била део Варшавског пакта, они нису могли да се увезу директно у САД, па је Трамел користио делове Збројовкиних консул писаћих машина и поставио Commodore Business Machines у Торонту, Канада. Након што је Збројовка почела да развија сопствене машине, Commodore је 1962. године потписао уговор са Rheinmetall-Borsig AGи почео да продаје преносиве писаће машине направљене од делова њихових старијих писаћих машина. Године 1962. Commodore је изашао на берзу, али је долазак јапанских писаћих машина на америчко тржиште учинио неисплативом продају чехословачких писаћих машина. Борећи се за готовину, компанија је продала 17% својих акција канадском бизнисмену Ирвингу Гулду, узевши 400.000 долара и искористивши новац да поново покрене компанију у послу са машинама за сабирање, који је неко време био профитабилан. пре него што су Јапанци ушли и на то тржише. Пошто је два пута био угрожен од Јапанаца, Гулд је предложио да Трамел отпутује у Јапан да сазна зашто су успели да надмаше Северноамериканце на њиховим локалним тржиштима. Током овог путовања Трамел је видео прве дигиталне калкулаторе и одлучио да је машина за механичко сабирање ћорсокак.
Када је Цоммодоре објавио своје прве калкулаторе, комбинујући ЛЕД екран компаније Bowmar и интегрисано коло компаније Texas Instruments, нашао је спремно тржиште. Међутим, након што је полако схватио величину тржишта, Texas Instruments је одлучио да уклони Commodore из улоге посредника и понудио сопствене калкулаторе по цени нижој од њих. Гулд је још једном спасао компанију, убризгавши још 3 милиона долара, што је омогућило да Commodore да купи MOS Technology, Inc. пројектнанта интегрисаних кола и произвођача полупроводничких чипова, компанију која је такође снабдевала Commodore интегрисаним колима за калкулаторе. Када је њихов главни пројектант, Чак Педл, рекао Трамелу да су калкулатори ћорсокак и да су рачунари будућност, Трамел му је рекао да направи један како би доказао поенту.
2.2 Кућни рачунари
Педл је одговорио са рачунаром Commodore PET, заснованим на процесору MOS Technology 6502 његове компаније. Први пут је приватно приказан на сајму потрошачке електронике у Чикагу 1977. године, а убрзо је компанија примала 50 позива дневно од трговаца који су желели да продају рачунар. PET је постао успешан—нарочито у области образовања, где је његов дизајн „све у једном“ био велика предност. Велики део њиховог успеха са рачунаром PET произашао је из пословне одлуке да продају директно великим купцима, уместо да им продају преко мреже трговаца. Први PET рачунари су се продавали првенствено у Европи, где је Commodore такође представио први талас дигиталних ручних калкулатора.
Како су цене падале и тржиште сазревало, монохроматски PET (зелени текст на црном екрану) је био у неповољном положају на тржишту у поређењу са машинама као што су Apple II и Atari 800, које су нудиле графику у боји и могле се прикључити на телевизор који је био јефтин дисплеј. Commodore је одговорио са рачунарима VIC-20, а затим и са рачунаром Commodore 64, који је постао најпродаванији кућни рачунар свих времена. VIC-20 је био први рачунар који је продао милион примерака. Commodore 64 је продао неколико милиона јединица. У то време Трамел је сковао фразу: „Морамо да направимо рачунаре за масе, а не за разреде“. Један извршни директор компаније Texas Instruments је навео да је Трамел био одговоран за прекид производње укидање кућног рачунара TI-99/4A 1983. године, након што је компанија изгубила стотине милиона долара".
2.3 Одлазак
Гулд је контролисао компанију од 1966. Он и Трамел су се често свађали, али Гулд је обично пуштао Трамела да сам води Commodore. Многи су Трамела сматрали микроменаџером који није веровао у буџете; желео је да одобри сваки трошак већи од 1.000 долара, што је значило да су операције престале када је Трамел одлазио на одмор. Његов стил управљања отежавао је компанији да запосли и задржи руководиоце, али је био ефикасан. Адам Озборн је 1981. написао:
Трамел је 13. јануара 1984. љутито напустио састанак управног одбора компаније на челу са председником Гулдом и више се није вратио у компанију. Шта се догодило на састанку одбора остаје нејасно, али је одлазак изненадио рачунарску индустрију због великог успеха компаније против конкурената. Штампа је као узрок навела лош однос између Трамела и Гулда. Нил Харис, уредник часописа Commodore, подсетио је:
Трамл је рекао да је дао оставку у компанији јер се није слагао са Гулдом „о основним принципима, како водити компанију. И осетио сам да ако не могу да уђем у своју канцеларију насмејан и срећан, боље да дам отказ." Њихово неслагање је било толико горко да је, након његовог одласка, часопису Commodore забрањено да цитира Трамела или помиње његово име. Ahoi! је написао да иако је Трамелова „опседнутост контролом трошкова сваке фазе производног процеса“ довела до рекордних профита током ценовног рата за кућне рачунаре, његова „нефлексибилна владавина једног човека“ резултирала је лошим односима са трговцима и „сталним променама највиших руководиоца" у компанији. Часопис је закључио да "постаје све јасније да је компанија превелика да би један човек, колико год талентован, могао да води".
Током сесије питања и одговора на конференцији CommVEx v11 (18. јула 2015.), Џеков син, Леонард Трамел, изјавио је да сада када су и Ирвинг Гулд и његов отац Џек умрли, коначно може да открије публици шта се заиста догодило између Џека и Ирвинга Гулда што је довело до тога да је Трамел напустио Commodore: 13. јануара 1984. током састанка са Ирвингом, Џек је рекао Ирвингу да је погрешно третирање имовине компаније као своје властите и њихово коришћење за личну употребу. Рекао је Ирвингу: „Не можеш то да урадиш док сам ја још председник“, на шта је Ирвинг одговорио „Збогом“. Три дана након сајма Consumer Electronisc Show, Џек је јавности објавио да даје оставку у компанији.
Потврђујући овај опис догађаја, Дејвид Плесанс (на крају генерални директор подружнице Commodore UK) такође наводи да му је Гулд рекао да је до свађе дошло због Трамеловог инсистирања да се његова три сина придруже управном одбору.
У интервјуу за часопис Fortune 13. априла 1998. године, Трамел је рекао „Посао је рат, ја не верујем у компромисе, верујем у победу“.
3 Atari
Након кратког предаха од рачунарске индустрије, Трамел је основао нову компанију под називом ramel Technology, Ltd.., како би пројектовао и продавао кућни рачунар следеће генерације. Компанија је названа „Tramel“ како би се осигурало да ће се правилно изговарати (тј. „тра – мел“ уместо „тра – мил“).
У јулу 1984. Tramel Technology, Ltd. је купио потрошачки одсек компаније Atari Inc. од компаније Warner Communications. Atari Inc је запала у тешка времена због краха видео игара 1983. Tramel Technology, Ltd. је затим преименован уAtari Corporation и наставио са производњом 16-битне рачунарске линије Atari SТ засноване на Моторолином процесору MC68000, директно се надмећући са рачунаром Macintosh компаније Apple, који је такође користио исти процесор Под Трамеловим руководством, Atari ST је постигао значајан успех у Европи и глобално на професионалном музичком тржишту.
Упркос успешној испоруци рачунара Atari ST, Трамелова лоша лична репутација је нанела штету компанији Atari. Један продавац је 1985. је о ST рекао да је због свог претходног искуства са Трамелом „наше интересовање за Atari је нула. Извршни директор софтверске компаније рекао је да је „делање са Commodore-ом било је као делање са Атилом Хуном. Не знам да ли ће Трамл следити своје старе навике... Не видим много људи који журе да набаве софтвер на машини.“ (Један бивши запослени у Commodore-у је рекао да Трамелу „софтвер није био опипљив — ниси могао да га држиш, осетиш или додирнеш — тако да није вредан трошења новца“. ) Стив Арнолд из компаније LucasArts је након сусрета са Трамелом рекао да га је подсетио на Џабу Хата, док је у Atari-ју често био поређен са Дартом Вејдером. Један други извршни директор је био позитивнији, рекавши: „Џек Трамел је победник. Не бих се кладио против њега.“ Стјуарт Алсоп II је 1988. године назвао је Трамела и Алана Шугара „двојицом водећих светских предузетника који су схватали посао као рат“.
Крајем 1980-их, Трамл је одлучио да се удаљи од вођења свакодневних операција у Atari-ју, именујући свог сина Сема за председника и извршног директора. Сем је доживео срчани удар 1995. године, а његов отац се вратио да надгледа операције. Трамел је 1996. године продао Atari произвођачу диск јединица Jugi Tandon Storage у уговору о обрнутом спајању. Новоспојена компанија добила је име JTS Corporation, а Трамиел се придружио одбору компаније.
Мицхаел Томцзик се присетио да када је Трамиел затражио од немачке владе финансијске подстицаје за Цоммодоре да преузме фабрику,
Трамeл је био суоснивач Меморијалног музеја Холокауста Сједињених Држава, који је отворен 1993. Био је међу многим другим преживелима из радног логора Ахлем који су ушли у траг ветерану америчке војске Вернону Тоту, који је био међу 84. дивизијом која је спасла преживеле из логора и која је снимила и сачувала фотографије најмање 16 преживелих. Тота, који је умро од рака 2003. године, Трамијел је лично обележио натписом на једном од зидова Музеја холокауста који је рекао „Вернону В. Тоту, мом ослободиоцу и хероју“.
Трамиел се пензионисао 1996. и преселио се у Монте Серено у Калифорнији. Преминуо је од затајења срца 8. априла 2012. године у 83. години
4 Додатна литература
by Michael Tomczyk, Compute.
by Brian Bagnall.


Цастроци: романса (Zastrozzi: A Romance) или само Цастроци (Zastrozzi) готичка је новела романтичарког песника и филозофа Персија Биша Шелија оригинално објављена 1810. године. Објављена је анонимно, а потписана само иницијалима аутора — П. Б. Ш. Цастроци представља прву од две готичке новеле која оцртава његов атеистички поглед на свет кроз негативца Цастроција и дотиче се његових најранијих размишљања о неодговорном самозадовољењу и насилној освети. Рецензет из 1810. године је написао да је главни лик Цастроци „један од најдивљих и невероватних демона који је икад изашао из болесног мозга”.
Шели је Цастроција написао са 17 година, док је похађао своју последњу годину на колеџу Етон, иако он није објављен све до краја 1810. године, када је похађао Универзитетски колеџ, Оксфорд. Ова новела представља прво објављено Шелијево прозно дело.


Изар Коен (יזהר כהן, романизовано Izhar Cohen; Гиватајим, 13. март 1951) израелска је поп и поп-фолк певач, композитор, позоришни и филмски глумац и јувелир. Године 1978. донео је Израелу прву победу на Песми Евровизије са песмом A-Ba-Ni-Bi.
1 Биографија
Изар је рођен у предграђу Тел Авива, у породици музичара јеменитског порекла. Већ као петогодишњи дечак почео је да пева у породичној музичкој групи коју су водили његови родитељи. Током служења војног рока наступао је у војној певачкој групи, а након одлсзужења војног рока започео је са солистичком каријером. Први солистички албум под насловом Скривени снови објавио је 1976, а одличне реакције публике за кратко време су му донеле статус једног од најтраженијих певача у том периоду.
Коен је предсатављао Израел на Евросонгу у Паризу 1978, а његова песма A-Ba-Ni-Bi коју је извео у пратњи петочлане групе Алфабета, убедљиво је тријумфовала са чак 32 бода више у односу на другопласираног представника Белгије. Била је то уједно и прва победа Израела у историји њиховог учешћа на том музичком такмичењу. Представљао је Израел и на Евросонгу 1985. у Гетеборгу где је са песмом Olé, Olé заузео укупно пето место.
Током каријере објавио је укупно 7 студијских албума.


Греј (енг. gray; симбол: Gy) је СИ изведена јединица за енергију за апсорбовану дозу радијације. Један греј је апсорпција једног џула радијације енергије од стране једног килограма материје. Један греј је једнак 100 рада (рад је старија јединица). Греј је дефинисан 1975. године у част Луису Харолду Греју (1905—1965), који је користио сличан концепт 1940. године, „да је количина радијације неутрона који ствара повећање енергије у јединичној вредности ткива једнака повећању енергије произведене у јединичној запремини воде по једном рендгену радијације“.
Греј се такође користи у метрологији зрачења као јединица за количину зрачења керма; дефинисан као збир почетних кинетичких енергија свих наелектрисаних честица ослобођених ненаелектрисаним јонизујућим зрачењем у узорку материје по јединици масе. Греј је важна јединица у мерењу јонизујућег зрачења и добила је име по британском физичару Луису Харолду Греју, пиониру у мерењу радијације рендгенских зрака и радијума и њиховог утицаја на живо ткиво.
Греј је усвојен као део Међународног система јединица 1975. године. Одговарајућа cgs јединица греју је rad (еквивалентно 0,01 Gy), која је углавном уобичајена у Сједињеним Државама, иако је „снажно обесхрабрена“ у водичу за стил Националног института за стандарде и технологију САД.
1 Примене
Греј има неколико области примене у мерењу доза.
1.1 Радиобиологија
Мерење апсорбоване дозе у ткиву је од фундаменталног значаја у радиобиологији и терапији зрачењем, јер је мера количине енергије коју упадно зрачење депонује у циљном ткиву. Мерење апсорбоване дозе је сложен проблем због расејања и апсорпције, а за ова мерења су доступни многи специјализовани дозиметри који могу да покрију примене у 1-Д, 2-Д и 3-Д.
У терапији зрачењем, количина примењеног зрачења варира у зависности од врсте и стадијума рака који се лечи. За куративне случајеве, типична доза за солидни епителни тумор креће се од 60 до 80 Gy, док се лимфоми лече са 20 до 40 Gy. Превентивне (адјувантне) дозе су обично око 45–60 Gy у фракцијама од 1,8–2 Gy (за рак дојке, главе и врата).
Просечна доза зрачења са рендгенског снимка абдомена је 0,7 милисиверта (0,0007 Sv), од ЦТ снимка абдомена је 8 mSv, од ЦТ скенирања карлице је 6 mGy, а од селективног ЦТ скенирања абдомена и карлица је 14 mGy.
1.2 Заштита од зрачења
Апсорбована доза такође игра важну улогу у заштити од зрачења, јер је полазна тачка за израчунавање стохастичког здравственог ризика ниског нивоа зрачења, који се дефинише као вероватноћа индукције рака и генетског оштећења. Греј мери укупну апсорбовану енергију зрачења, али вероватноћа стохастичког оштећења такође зависи од врсте и енергије зрачења и врсте ткива која су укључена. Ова вероватноћа је повезана са еквивалентном дозом у сивертима (Sv), која има исте димензије као греј. То је повезано са грејом факторима тежине описаним у чланцима о еквивалентној дози и ефективној дози.
Међународни комитет за тегове и мере наводи: „Да би се избегао било какав ризик од забуне између апсорбоване дозе D и дозног еквивалента H, треба користити посебне називе за одговарајуће јединице, то јест, треба користити назив греј уместо џула по килограму за јединицу апсорбоване дозе D и назив сиверт уместо џула по килограму за јединицу дозног еквивалента H.":
Приложени дијаграми показују како се апсорбована доза (у грејима) прво добија рачунским техникама и из ове вредности се изводе еквивалентне дозе. За рендгенске и гама зраке, греј је бројчано иста вредност када је изражен у сивертима, али за алфа честице један греј је еквивалентна 20 сиверта, и тежински фактор зрачења се примењује у складу са тим.
1.3 Тровање зрачењем
Тровање зрачењем: Греј се конвенционално користи за изражавање озбиљности онога што је познато као „ефекти ткива” од доза примљених у акутном излагању високим нивоима јонизујућег зрачења. То су ефекти који ће се сигурно десити, за разлику од неизвесних ефеката ниског нивоа зрачења који имају вероватноћу да изазову штету. Акутна изложеност целог тела високоенергетском зрачењу од 5 греја или више обично доводи до смрти у року од 14 дана. LD1 је 2,5 Gy, LD50 је 5 Gy и LD99 је 8 Gy. LD50 доза представља 375 џула за одраслу особу од 75 kg.
1.4 Апсорбована доза у материји
Греј се користи за мерење стопа апсорбоване дозе у неткивним материјалима за процесе као што су очвршћавање зрачењем, зрачење хране и електронско зрачење. Мерење и контрола вредности апсорбоване дозе је од виталног значаја да би се обезбедио исправан рад ових процеса.
2 Развој концепта апсорбоване дозе и греја
Вилхелм Конрад Рендген је први пут открио рендгенске зраке 8. новембра 1895. године, а њихова употреба се веома брзо проширила за медицинску дијагностику, посебно сломљених костију и унетих страних предмета где су представљали револуционарно побољшање у односу на претходне технике.
Због широке употребе рендгенских зрака и све већег схватања опасности од јонизујућег зрачења, стандарди мерења су постали неопходни за интензитет зрачења и разне земље су развиле сопствене, али користе различите дефиниције и методе. На крају, у циљу промовисања међународне стандардизације, на првом састанку Међународног конгреса радиологије (ICR) у Лондону 1925. године, предложено је посебно тело које би разматрало јединице мере. То се звало Међународна комисија за јединице и мерења зрачења, или ICRU, и настала је на Другом ICR-у у Стокхолму 1928. године, под председавањем Мане Сиегбахна.
Једна од најранијих техника мерења интензитета рендгенских зрака била је мерење њиховог јонизујућег ефекта у ваздуху помоћу јонске коморе испуњене ваздухом. На првом састанку ICRU-а предложено је да се једна јединица рендгенске дозе дефинише као количина рендгенских зрака која би произвела један esu набоја у једном кубном центиметру сувог ваздуха на 0 °C и 1 стандардној атмосфери притиска. Ова јединица за излагање радијацији названа је рендген у част Вилхелма Рендгена, који је умро пет година раније. На састанку ICRU-а 1937. године, ова дефиниција је проширена на гама зрачење. Овај приступ, иако је био велики корак напред у стандардизацији, имао је недостатак што није био директна мера апсорпције зрачења, а тиме и ефекта јонизације, у различитим врстама материје, укључујући људско ткиво, и био је мерење само ефекта рендгенских зрака у одређеним околностима; ефекат јонизације на сувом ваздуху.
Године 1940, Луис Харолд Греј који је проучавао ефекат оштећења неутрона на људско ткиво, заједно са Вилијамом Валентином Мејнордом и радиобиологом Џоном Ридом, објавио је рад у коме је нова јединица мере названа „грам рендген“ (симбол: gr) предложена, и дефинисана као „она количина неутронског зрачења која производи прираст енергије у јединици запремине ткива једнак прираштају енергије произведене у јединици запремине воде за један рендген зрачења“. Утврђено је да је ова јединица еквивалентна 88 ерга у ваздуху, а апсорбована доза, како је касније постала познато, зависи од интеракције зрачења са озраченим материјалом, а не само од израза изложености или интензитета зрачења, коју рендген представља. Године 1953. ICRU је препоручио rad, једнак 100 erg/g, као нову јединицу мере апсорбованог зрачења. Рад је изражен у кохерентним cgs јединицама.
Крајем 1950-их, CGPM је позвао ICRU да се придружи другим научним телима како би радили на развоју Међународног система јединица, или SI. CCU је одлучио да дефинише СИ јединицу апсорбованог зрачења као енергију коју депонују реапсорбоване наелектрисане честице по јединици масе апсорбујућег материјала, како је рад дефинисан, али би у MKS јединицама био еквивалентан џулу по килограму. То је 1975. године потврдио 15. CGPM, а јединица је названа „греј” у част Луиса Харолда Греја, који је преминуо 1965. Греј је тако био једнак 100 rad. Значајно је да се центигреј (нумерички еквивалент јединице rad) још увек широко користи за описивање апсолутних апсорбованих доза у радиотерапији.
Усвајање греја на 15. Генералној конференцији за тегове и мере као јединице мере апсорпције јонизујућег зрачења, специфичне апсорпције енергије и керме 1975. године био је кулминација више од пола века рада, оба у разумевању природе јонизујућег зрачења и у стварању кохерентних величина и јединица зрачења.


Шабачка тврђава (првобитно Заслон или Сава, османлијски назив Богур Делен (Böğür Delen) односно „пробијач бока”) је утврђење у данашњем Шапцу на обали Саве. Утврду у данашњем облику је подигао 1471. године Иса-бег Исаковић по османлијском обрасцу који је употребљен и приликом градње Кладова (Фетислама) и Земунског града. Данас је опстала само јужна половина тврђаве са две округле куле и бедемом, пошто је северну половину однела Сава.
1 Изглед тврђаве
Тврђава има основу правилног четвороугла (? m са око 60 m) са по једном кулом кружне основе (спољног пречника око 10 m) у сваком од темена четвороугла. Тврђаве истих (Земунски град) и сличних (Фетислам) основа могу се наћи дуж речних обала Саве и Дунава.
Положај и изглед првобитне српске тврђаве око које се развио данашњи град није познат, пошто до данас нису откривени њени трагови, али се на основу њеног имена (Заслон) може претпоставити да се налазила на некој узвишици крај Саве, што би значило да Османлије нису на њеним темељима подигле своју утврду.
2 Прошлост тврђаве
Данашње утврђење је 1471. године подигао Иса-бег Исаковић и назвао га Богур Делен (Böğür Delen) односно „пробијач бока” чиме је јасно приказан његов циљ да напада по страни (боку) у односу на главни правац дејстава који је ишао преко Београда.
Мађари су га заузели 1476. године и у њему су сместили посаду од 100 Срба шајкаша који су бранили утврду све до 1521. године када је пала у османлијске руке са низом других тврђава (превасходно Београдском).
3 Галерија


Аутоматизација у рударству подразумева уклањање људске радне снаге из процеса рударства . Рударска индустрија је у транзицији ка аутоматизацији. И даље може да захтева људску снагу, посебно у земљама у развоју, где су трошкови рада ниски, па је мање подстицаја за повећање ефикасности. Постоје две врсте аутоматизованих рударских процеса и аутоматизације софтвера и примена роботске технологије за минирање возила и опреме.
1 Софтвер за аутоматизацију рудника
Да би стекле већу контролу над својим радом, рударске компаније могу применити софтвер или процесе за аутоматизацију рударства. Извештаји генерисани софтвером за аутоматизацију рудника омогућавају администраторима да побољшају продуктивност, повећају одговорност и разумеју поврат улагања.
2 Аутоматизација рударске опреме
Размишљајући како да побољшају продуктивност и сигурност на рудницима, неке рударске компаније окрећу се аутоматизацији опреме, која се састоји од роботских хардверских и софтверских технологија које претварају возила или опрему у аутономне рударске јединице.
Аутоматизација рударске опреме долази у четири различита облика: даљински управљач, телеоперација, систем за помоћ возачу и потпуна аутоматизација.
2.1 Даљинско управљање
Рударска опрема на даљинско управљање обично се односи на рударска возила као што су багери или булдожери који се управљају ручним даљинским управљачем. Оператор стоји у видокругу и користи даљински управљач за нормално управљање возилом. Пошто су видљивост и функције машине знатно смањени, продуктивност возила углавном се смањује, као и коришћење даљинског управљања. Технологија даљинског управљања углавном се користи како би рударска опрема могла да ради у опасним условима као што су нестабилни терени, подручја експлозија или подручја високог ризика од обрушавања терена или подземно копање. Технологија даљинског управљања генерално је најскупљи начин аутоматизације рударске опреме, што је чини идеалном за компаније које желе тестирати одрживост роботске технологије у свом руднику.
2.2 Телеоперативна рударска опрема
Телеоперативна рударска опрема односи се на рударска возила која контролише оператор на удаљеној локацији уз употребу камера, сензора и евентуално додатног софтвера за позиционирање. Телеоперација омогућава оператеру да се удаљи од места копа и контролише возило из заштићенијег окружења. Џојстик или друге ручне команде и даље се користе за контролисање возила, а руковаоци имају већи приступ телеметрији возила и подацима о позиционирању путем софтвера за телеоперацију. С уклањањем оператера из кабине, телеоперативна рударска возила такође могу имати смањену продуктивност; међутим, оператер има бољу тачку видљивости од даљинског управљања камерама и сензорима на возилу, али је и даље уклоњен из потенцијално опасних услова.
2.3 Систем за помоћ возачу
„Помоћ возачима“ односи се на делимично аутоматизовану контролу рударских машина. Само су неке функције аутоматизоване и потребна је интервенција оператера. Уобичајене функције укључују обе помоћне тачке и системе за избегавање судара.
2.4 Потпуна аутоматизација
"Потпуна аутоматизација" може се односити на аутономну контролу једног или више рударских возила. Роботика управља свим критичним функцијама возила укључујући паљење, управљање, мењач, убрзање, кочење и спроводи контролу (тј. управља ножевима, управља одлагалиштем, носачем багера и кашика итд.). Без потребе за интервенцијом оператера. Потпуно аутономни рударски системи доживљавају највише пораста продуктивности јер софтвер контролише једно или више рударских возила омогућавајући оператерима да преузму улогу покретача рударства, отклањања грешака и ефикасности надгледања.
3 Предности
Предности технологија аутоматизације рударске опреме су разноврсне, али могу укључивати: побољшану сигурност, бољу ефикасност горива, повећану продуктивност, смањено непланирано одржавање, побољшане радне услове, бољу употребу возила и смањење умора и сметњи возача. Технологије аутоматизације су ефикасан начин за ублажавање ефеката широког недостатка радне снаге на позицијама као што су возачи камиона. Упркос паду цена робе, многе рударске компаније траже начине да драстично смање режијске трошкове уз одржање сигурности и интегритета локације; аутоматизација је можда одговор.
4 Недостаци
Критичари аутоматизације возила често се усредсређују на потенцијал роботске технологије да елиминише послове, док се заговорници супротстављају томе да ће неки послови застарити (обично прљави, опасни или монотони послови), а други ће се створити. Заједнице које подржавају сиромашне раднике који се ослањају на рударске положаје на почетном нивоу забринути су и позивају на друштвену одговорност када рударске компаније прелазе на технологије аутоматизације које обећавају повећање продуктивности у погледу пада цена робе. Компаније за сузбијање ризика такође нерадо преузимају велике количине капитала за непроверену технологију, преферирајући чешће да уђу у свет аутоматизације на нижим и јефтинијим нивоима као што је даљинско управљање.
5 Примери аутономне рударске опреме
5.1 Рударство будућности
Група Рио Тинто започела је своју иницијативу "Mine of the Future" 2008. године. Из контролног центра у Перту, запослени у Рио Тинту управљају аутономном рударском опремом богатом минералима у удаљеном аустралијском региону Пилбара. Аутономна рударска возила смањују траг рударског гиганта истовремено побољшавајући продуктивност и коришћење возила. Од јуна 2014. аутономна рударска флота Рио Тинто достигла је прекретницу од 200 милиона тона. Рио Тинто такође користи низ аутономних бушилица.
5.2 Рудник кањона Бинг
Смештен у близини Солт Лејк Ситија, Јута, рудник кањона Бингхам (Kennecott Utah Copper / Rio Tinto) један је од највећих рудника на отвореном у свету и један од највећих светских произвођача бакра. У априлу 2013. рудник је доживео катастрофално клизиште које је зауставило већи део рада рудника. Као део напора чишћења и побољшања сигурности, администратори рудника су се обратили багеру за даљинско управљање, булдожерима и бушилицама за бушење рупа како би обавили радове на високо нестабилним подручјима терена. Роботска технологија помогла је Кенекоту да смањи стрмије и опасније просторе клизишта како би омогућио приступ ручно управљаним возилима ради чишћења.
5.3 Аутоматизација подземних радова у Кини
Немачка компанија «ЕЕP Еlektro-Еlektronik Pranjic» испоручила је и пустила у рад више од 60 комплета напредне аутоматске контроле за подземно вађење угља у периоду ~ 2006-2016. По први пут потпуно напуштену технику ископавања угља користи кинескo предузеће « China National Coal Group Corp. (CME) »код рудника« Таng Shang Gou » (копање дугог зида, шкаре, три лаве, дубине 200 м), и код рудника « Nan Liang » (један плуг, дубина 100 м). Оба рудника угља имају слој угља дебљине 1-1,7 м. Праћење прикупљања се врши помоћу видео камера (у стварном времену са преносом сигнала преко оптичког влакна). Обично је потребно да подземно особље надгледа процес производње и обавља поправке. Аутоматизација је побољшала сигурност и економске перформансе.
5.4 Следећа генерација рударства
BHP је распоредио бројне аутономне рударске компоненте као део свог програма за рударство следеће генерације. Ово укључује аутономне бушилице и аутономне камионе у региону Пилбара.


Leggadina forresti је врста глодара из породице мишева (Muridae).
1 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на Аустралију.
2 Станиште
Станишта врсте су жбунаста вегетација, травна вегетација, екосистеми ниских трава и шумски екосистеми и брдовити предели.
3 Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као последња брига јер има широко распрострањење.


Стоунхенџ (Stonehenge) је грађевина из неолита и бронзаног доба, налази се у околини Аменсберија у Енглеском округу Вилтшир, отприлике 13 km северозападно од Солсберија. Стоунхенџ је део УНЕСКО-овог пописа Заштићене баштине од 1986. године. Као је једна од најпознатијих знаменитости у Уједињеном Краљевству, Стоунхенџ се сматра британском културном иконом. Ова локација је у власништву Круне и њоме управља добротворна установа Енглеско наслеђе; околно земљиште је у власништву Националног фонда.
Праисторијски споменик на Солсберијској низији, север Солсберија, у југозападној Енглеској датира из млађег каменог до старијег бронзаног доба (3000 — 1000. п. н. е.). Спада међу мегалитне споменике јер је грађен од огромних камених блокова. Није познато којој је сврси Стоунхенџ служио нити који је био мотив његове изградње, али већина познавалаца сматра да је имао улогу у паганским ритуалима тог времена. Могуће је да је служио као гробље од самог почетка. Депозити који садрже људске кости датирају још из 3000. п. н. е., кад су јарак и насип први пут направљени, и покривају период од следећих пет стотина година.
1 Историја
Он нема јединствену структуру, него серију структура које су измењиване и поновно грађене за време периода од 1500 година. Мало је познато о његовим градитељима. У 17. веку енглески сакупљач старина Џон Обри изложио је теорију да је то друидски храм. Друга је претпоставка да су сами Римљани саградили споменик. Обе су претпоставке оспорене у 20. веку када је доказано да је Стоунхенџ саграђен 2.000 година пре доласка друида и Римљана на то подручје. Данас се сматра да су неолитски народи британских острва започели градњу Стоунхенџа пре 5.000 година.
Ископавања Стоунхенџа 1950-их су показала да је споменик грађен у три главне фазе. Најранија је довршена отприлике 2900. п. н. е. Састоји се од кружног јарка пречника око 110 m и дубине од 1,5 m. Археолози сматрају да су се као мотике користили јелењи рогови. У другој фази која је трајала од 2900. до 2500. п. н. е. подигнуто је више дрвених дебала које су ставили у средиште јама. На северу одакле се улазило у храм су такође подигнуте и греде. Стоунхенџ је увелико промењен за време треће фазе градње, која је трајала од отприлике 2550. до 1600. п. н. е. Отприлике 80 стубова (тзв. плавих камена, због њихове боје) од вулканских стена је подигнуто у два концентрична круга у средишту места. Стубови су стигли с планина Пресели у југозападном Велсу, смештених 220 km од Стоунхенџа. Превоз тих стубова, од којих сваки тежи четири тоне, био је невероватан подухват који се одвијао по мору, рекама и копну. За време те градње убрзо су стубови померени и донесени нови, пешчани, из Молборо долине, 40 km северно од Стоунхенџа. Подигнуто је 30 монолита у кругу од 33 m пречника. На њих су додани још и "надвраци" који су чинили прстен на ступовима. Тако два ступа са гредом на њима чине лук зван трилитон (од грчког што значи три камена). Од изворних 30 данас стоји још 17 ступова и 6 "надвратака". На североистоку се налази отвор те тако има облик потковице.
На британским острвима се налази више од 1000 камених кругова, но Стоунхенџ је јединствен међу њима. Зашто је Стоунхенџ саграђен остаје непознато. Многи се научници слажу да је морао бити свето или посебно место религиозних ритуала и церемонија. Многи сматрају да је Стоунхенџ саграђен од поштоваоца Сунца. Отвор у кругу је окренут према летњем изласку Сунца. У Ирској је сличан споменик Њугрејнџ, саграђен приближно у исто време окренут према зимском изласку Сунца. Раних 1960-их амерички је астроном Џералд С. Хокинс изложио теорију, по којој је Стоунхенџ звездарница и календар изненађујуће сложености, а та теорија је и данас веома популарна. Он је сматрао да су стари људи помоћу Стоунхенџа предвиђали астрономске појаве, укључујући и краткодневницу и дугодневницу, па и помрачења Сунца и Месеца.
Данашњи научници могу само нагађати о томе шта је Стоунхенџ значио његовим градитељима и шта их је нагнало да уложе толико рада и пажње његовом стварању. Једно од тумачења је да симболизује календар.
До самог почетка 20. века, већина монолита која сачињавају Стоунхенџ није се налазила на својим оригиналним локацијама. Разлог томе је повећан број посетилаца који су се често пењали по монолитима и на тај начин их помицали. Проведене су 3 фазе конзерваторских радова везаних уз заштиту Стоунхенџа од даљњег пропадања. Пало и оштећено камење је врло успешно и пажљиво замењено и постављено на првобитне позиције. Постоје фотографије са опсежних радова на Стоунхенџу из 1954—1958. године.
Стоунхенџ је додат у УНЕСКО-ве попис Заштићене баштине 1986. године.
2 Галерија
3 Видеографија
Spencer, Christopher (dir.) "Stonehenge decoded", New York City : National Geographic, 2008
4 Додатна литература


Џелал Бајар (Celal Bayar; Бурса, 16. мај 1883 — Истанбул, 22. август 1986) турски економиста и државник. Био је председник владе и касније Председник Републике (трећи по реду).
Након државног удара од 27. маја 1960. године интерниран. Првобитно осуђен на доживотну робију, а 1966. године помилован. Умро је у 103. години живота.
Додељен му је Орден југословенске звезде.


Алис Робертс (Alice Roberts; Бристол, Уједињено Краљевство, 19. мај 1973) је доктор медицине и специјалиста за кости. Позната је као експерт водитељ на Би Би Си-овом телевизијском програму Coast.
1 Биографија
Алис је рођена у Бристолу 1973. године, где је и провела детињство и ишла у школу. Студирала је медицину на Универзитету у Кардифу, а затим студије продужила на Универзитету у Бристолу. Основне студије је завршила 1997. године, а докторске студије из палеонтологије на Универзитету у Бристолу 2008. године. За време постдипломских студија, радила је као асистент на истом универзитету и предавала на предметима анатомије, ембриологије и физичке антропологије. Бавила се истраживањем остатака људских скелета са археолошког и форензичког приступа.
Године 2012, Алис је почела да ради као први професор из Јавног ангажовања у науци на Универзитету у Бирмингему.
Алис тренутно живи у Бристолу са супругом, кћерком и сином. У слободно време воли да црта и бави се вртларством.
1.1 Телевизијска каријера
Алис је први пут на телевизијском документарцу учествовала 2001. године у серији документарних емисија Time Team Live Канала 4 са позиције специјалисте за кости које су пронађене на ископавањима при снимању емисије.
Након тога је учествовала и као специјалиста за кости и као водитељ на документарним емисијама из археологије Немој умрети млад за телевизију Би Би Си 2. Године 2007. је написала и књигу Немој умрети млад: Атомистички водич за ваше органе и ваше здравље (Don't Die Young: An Anatomist's Guide to Your Organs and Your Health) као прилог серији.
Данас ради као водитељ на Би Би Си-овим серијама Coast о географији и природном окружењу.


Кагера (Kagera) или Акагера је река у екваторијалној Африци, која извире у Руанди и тече ка североистоку на дужини од 400 km. Слив ове реке са притокама захвата око 60.000 km². Кагера се сматра изворишним краком реке Нил. У Танзанији се у реку улива притока Рувуву са Лувиронзом, што се узима за најудаљенији извор Нила, чиме је његова дужина око 6.671 km. Након краћег тока кроз Танзанију, Кагера се улива у Викторијино језеро, доносећи му годишње 6,5 милиона м³ воде годишње.


Акамант (Ἀκάμ-ας, -αντος) је у грчкој митологији био један од учесника тројанског рата.
1 Митологија
Био је син Антенора и Теано и у Хомеровој „Илијади“ је описан као један од најхрабријих тројанских јунака. Посебно се истакао у борби око грчких лађа. Уз свог брата Архилоха, борио се као поручник у Енејиној армији. Како би осветио смрт свог брата, убио је Промаха. Њега је убио или Мерион или Филоктет.


Роспи ћуприја је једно од београдских насеља, налази се у градској општини Палилула.
1 Име
По једном објашњењу, подстиче од отоманско-турског израза (o)rospı(lı) köprü ("мост роспија“ односно мост курви), јер су ту наводно убијане жене из харема високих турских достојанственика, оптужене за неверство. По другом, заиста је постојао неки мостић, а подигла га је нека блудница ("роспија") како би искупила грехе.
2 Положај
Роспи ћуприја се налази на десној (источној) обали Миријевског потока, пред његово изливање у дунавски Рукавац (десна обала Дунава, раздвојен Адом Хујом од главног тока реке), заузимајући западни крај Вишњичког поља. Граничи се са Карабурмом на западу (дуж ул. Миријевски булевар), Ћалијама на југу и Вишњичком Бањом на североистоку (дуж Сланачког пута).
3 Карактеристике
С надморском висином од 66 метара, Роспи ћуприја је најнижа тачка ужег дела града.
Роспи ћуприја је делом стамбено подручје, али је најпознатија по низу циглана ("Полет“, „Тежак“, „Јединство“, „Козара“, „Рекорд“ и „Балкан"), које заузимају знатан простор на северозападном и северном рубу Вишњичког поља и чији се високи димњаци виде издалека. Према подацима из 2002, насеље има 4661 становника.
4 Историја
Келтски Скордисци су основали Сингидунум у 3. веку п. н. е., на локалитетима Карабурме и Роспи ћуприје је пронађена некропола из тог периода, са вредним артефактима који су припадали њиховим ратницима.
У време аустријске окупације 1717-39, између Вишњице и Роспи ћуприје је постојало насеље "панчевачких каменорезаца“ (Steinmetz Hütten nach der Panschova) са осам колиба (постојали су мајдани камена код Вишњице — Stein Bruch von Panschova — и на старој Карабурми — Stein Bruch). Приближно код данашњег панчевачког моста је постојала циглана (Ziegel Offen). На карти капетана Амана из 1721-22 су од београдских млинова именована три, међу којима и млин пекара Јохана Офнера на доњем току Миријевског потока јужно од Роспи ћуприје (претпоставка је да је он био закупник млина чији је власник била београдска општина).
Радови на Вишњичком путу од Кланице до Роспи ћуприје су започели 1939.
5 Вишњичко Поље
У 2007. је предвиђења градња насеља Вишњичко Поље, првог планског насеља после двадесетак година у Београду. Регулисан је простор површине 81 хектар, између Сланачког пута (север), заштитне зоне према гробљу Лешће (исток и југоисток), Миријевског брда (југ) и планиране саобраћајнице између Ауто-пута и будућег моста преко Аде Хује (запад). Могућа је градња 900.000 m², углавном за 7.500 станова. . Реконструисане циглане „Рекорд“ и „Козара“ би биле центри насеља, рупа настала експлоатацијом глине би постала резерват биљног и животињског света.
Према Ђенералштабној карти Србије из 1894., брдо Лешће је означено као „Липар“, а његове падине према Роспи ћуприји, данас означене као Вишњичко поље, називају се „Лешје“.


Маријамполски округ (Marijampolės apskritis) је округ у републици Литванији, у њеном југозападном делу. Управно средиште округа је истоимени град Маријамполе. Округ припада литванској историјској покрајини Сувалкија.
Површина округа је 4.463 km², а број становника у 2008. године је 181.219 становника.
1 Положај
Маријамполе округ је унутаркопнени округ у Литванији. То је и погранични округ према Пољској на југу и Русији (Калињинградска област) ка западу. На северу се округ граничи са округом Таураге, на истоку са округом Каунас и на југоистоку са округом Алитус.
2 Општине
Вилкавишкис општина
Казлу Руда општина
Калварија општина
Маријамполе општина
Шакиај општина


Радомир Рељић (Скопље, 18. јул 1938 — Београд, 6. новембар 2006) био је српски сликар, професор Факултета ликовних уметности и редовни члан САНУ.
1 Биографија
Завршио је осмогодишњу школу у Зрењанину, а затим и три разреда гимназије школске 1955/56. године такође у Зрењанину. Студирао је Академију ликовних уметности у Београду и завршио је 1961. године у класи професора Зорана Петровића. Завршио је и специјалистичке студије 1963. године у класи професора Зоре Петровић и Мила Милуновића. Изабран је 1972. године за асистента на Академији за ликовне уметности, затим је 1978. изабран за доцента на Факултету ликовних уметности у Београду. После тога 1985. постао је ванредни професор, a 1988. редовни професор на истом факултету за предмет сликарство и цртање.
Боравио је на студијским путовањима у више држава: Италија, Аустрија, Француска, Немачка, Канада. Био је члан Удружења ликовних уметника Србије (УЛУС) и Удружења ликовних уметника примењених уметности и дизајнера Србије (УЛУПУДС).
За дописног члана Српске академије наука и уметности изабран је 15. децембра 1988. године, за редовног члана 23. октобра 1997. године, у Одељењу ликовне и музичке уметности.
1990. године Ненад Момчиловић режирао је документарни филм „Радомир Рељић“ који се односи на уметникову изложбу „Рани период 1958—1965“ (Модерна галерија, Ваљево). Године 1996. у Галерији САНУ одржана је његова ретроспективна изложба.
Значајније изложбе, углавном самосталне:
1961. Београд, Галерија Графичког колектива
1963. Загреб, Галерија сувремене умјетности
1965. Београд, Галерија Коларчевог народног универзитета
1966. Београд, Галерија Дома омладине
Фиренца, Casa del popolo M.Buonarrti (са Дамњаном)
1967. Београд, Салон Музеја савремене уметности
Ниш, Изложбени павиљон у Тврђави
Сплит, Галерија умјетнина (са Дамњановићем и Оташевићем)
1968. Краљево, Хол Дома ЈНА
1970. Скопље, Салон Музеја на современата уметност (са Дамњаном и Оташевићем)
1972. Београд, Галерија Графичког колектива (са Михаиловићем)
1975. Београд, Ликовна галерија Културног центра
Љубљана, Мала галерија
1981. Женева, Galerie d'art UNA
Београд, Галерија Графичког колектива
1984. Београд, Галерија Себастијан
1990. Ваљево, Модерна галерија, Рани период
1991. Београд, Галерија Графичког колектива
1992. Суботица, YU ФЕСТ Галерија
1993. Београд, Галерија Атријум (изложба поводом промоције часописа Градац)
1996. Београд, Галерија САНУ, Ретроспективна изложба.
2001. Београд, Галерија Графичког колектива, 5-17. новембар поводом 40 година рада
Добио је више награда за свој уметнички рад: Награда Политике (1965), Награда на изложби „Мир, хуманост и пријатељство међу народима“ (Словењ Градец, 1965), Прва награда на III тријеналу југословенске уметности (1967), Трећа награда на изложби „Werke der 2. internationalen Malerwochen auf Schloss Retzhof bei Leibnitz“ (1967), Велика плакета Универзитета уметности (1988), награда XVIII Меморијала Надежде Петровић (1994).
Налазио се на Изборној листи „Отпора“ за парламентарне републичке изборе 2003. године у Србији, али та политичка странка није прешла цензус од 5% за улазак у Скупштину.
Умро је са 68 година 6. новембра 2006. у Београду.


Холден (званичан назив General Motors Holden) је био аустралијски произвођач аутомобила. Подружница је била Џенерал моторса и пословала је на територији Аустралије и Новог Зеланда до 2020. године, када је Џенерал моторс повукао бренд Холден из продаје. Седиште компаније се налазило у Мелбурну у држави Викторија у Аустралији.
Компанију је основао Џејмс Александер Холден 1856. године и бавила се производњом седала за коње у граду Аделејду. 1908. године улази у аутомобилску област, пре него што је постала део Џенерал моторса. За време велике кризе 1931. године постаје подружница Џенерал моторса и до 1998. године се звала General Motors-Holden's Ltd. Од 1998. године компанија је преименована у Holden Ltd, а од 2005. године до 2020. године носила је назив GM Holden Ltd.
Поред тога што је најчувенији аустралијски аутомобилски бренд, Холден је продавао возила која су доступна свима. То укључује низ аутомобила од мањих, средњих, спортских и теренских. Збирка Холденових аутомобила је обухватала: мала/средња – барина, спарк, круз и малубу, велика – комодор и каприс, кросовер – тракс, каптива и колорадо. Холден аутомобили су углавном били истоветни са Опеловим и Шевролетовим возилима.
Сва Холден возила су се производила у предграђу Аделејда, Елизабету, до 20. октобра 2017. године, а мотори су се производили у фабрици у Фишерменс Бенду, у Мелбурну, до 29. новембра 2016. године.
Џенерал моторс је због високих трошкова производње и оштре конкуренције обуставио производњу аутомобила и мотора у Аустралији 2017. године. Гашењем производње је резултирало губитком 2.900 радних места, што је био велики проблем за аустралијску аутомобилску индустрију. Холден је након тога остао само дистрибутер GM-ових возила, али са својим знаком, а продаја под брендом Холден окончана је 2020. године, уз најмање 10 година постпродајне подршке.


Ана Велика Комнин (модерни грчки: Αννα Μεγαλη Κομνηνη, позната и као Ана Хатун, отомански турски: انا فاتنة од 1447 - после 1463. године) била је трапезунтска принцеза и ћерка последњег цара Трапезунта Давида II Великог Комнина и његове друге жене царице Хелене Кантакузин.
Постала је једна од супруга османског султана Мехмеда II Освајача.
1 Биографија
Отац ју је понудио за жену султану Мехмеду II када је заузео Цариград 1453. године, али је он то одбио. Међутим, 1461. године, након што је султан Мехмед II освојио Трапезунт, одлучио је да Ану дода свом харему. Међутим, мало је вероватно да је до брака икада дошло: већ неколико генерација османске династије више није рађало децу са страним племкињама, како би избегла спољно мешање у наслеђе.
Султан Мехмед II је 1463. године, погубио цара Давида, тројицу његових синова и његовог братанца цара Алексија V (син цара - савладара Александра Великог Комнина и царице Марије Гатилузијо, која је касније постала супруга султана Мехмеда II) под оптужбом да су комуницирали са султановим непријатељима султаном Узун Хасаном и његовом женом султанијом Деспином Хатун ( Давидова братаница, ћерка цара Јована IV Великог Комнина). Ана је била осумњичена да је омогућила размену писама, али на крају није претрпела никакве последице.
Исте године, међутим, султан Мехмед II ју је удао за свог везира, Заган - пашу, који је раније био ожењен његовом сестром Фатмом Хатун. Заузврат, султан Мехмед II се оженио Хатиџом Хатун, једном од Заганових ћерки од његове прве жене, Сити Нефисе Хатун.
Анина судбина није сигурна. Према неким изворима, Ану је убио њен муж јер није хтела да се преобрати, док се према другима поново удала за Елванбејзаде Синан Бега након што је остала удовица или се развела.
Њен датум смрти је непознат, као и место сахране.


Лефкаритика или Лефкара чипка је ручно рађена чипка из села Пано Лефкаре на Кипру. Значајне карактеристике су бод на порубу, сатенски бод испуне, шупљи вез, изрез, беле, смеђе, екру боје и геометријски сложени обрасци.
Године 2009. овај традиционални занат чипкарства уписан је на Репрезентативну УНЕСКО-ову листу нематеријалне културне баштине.
1 Историја
Лефкаритика је карактеристична врста уметности везења на Кипру, која датира најраније из 14. века. Спада у категорију уметности белог веза на Кипру. То је наслеђе старијег типа, названог „аспроплоумија“. Главни шавови „аспроплоумије“ преживели су у најновијем типу Лефкаритике. Додају се нови шавови и мотиви у зависности од вештине и креативности везиље. Лефкаритика је убрзо достигла виши ниво квалитета, због конкуренције међу женама, с обзиром да су се сматрале средишњим делом мираза. Свака девојка је морала имати проширену колекцију спремну за излагање на дан венчања. На тај начин су многи традиционални елементи прошли од мајке до ћерке. Многе жене бавиле су се везом и то им је била професија. Жене везиље у Пано Лефкари, зване „ploumarisses“, организовале су производњу од куће. Мушкарци из Лефкаре, звани „kentitarides“, били су трговци и путовали су широм Европе и Скандинавије. Према традицији, у 15. веку Леонардо да Винчи посетио је Кипар и са собом однео чипку Лефкара у Италију, која данас украшава Миланску катедралу.
2 Центри за производњу
Некада су највећи центри производње била села Пано Лефкара и Като Лефкара. Данас се ови везови производе широм Кипра, а посебно у селима Kato Drys, Vavla, Vavatsinia, Ora, Choirokoitia, Skarinou, Dali и Athienou.
3 Материјали и техника
Прва чипка Лефкара направљена је од локалне беле памучне тканине произведене на Кипру. Користи се комбинација шавова и резова. Велики везови звани "tagiades" додају се узорцима "dantela venis" ("венецијанска чипка"), "pittota", "gyroulota", "liminota". Њихово име потиче од италијанског "Punto Tagliato", својеврсног дизајна кроја популарног у Италији током 16. века. Према подацима Кипарске занатске службе, различити мотиви чипке Лефкара чине више од 650.
Најкарактеристичнији образац чипке Лефкара је "potamoi" („реке“). Израђивали су их од троугластих цик-цакова, названих „kamares“ („лукови“).


Пресличица (Muscari botryoides) је вишегодишња зељаста биљка из породице зумбула.
1 Опис биљке
Стабло достиже висину од 10 до 25 cm, обично је појединачно и на врху љубичасто. Подземно стабло је туникатна, обично јајаста луковица.Листови су приземни и груписани по два-три, танки и усправни. Голи су, ужлебљени и постепено се шире ка врху.Цветови су сакупљени у гроздасте цвасти и ретко их има више од 25. Плави су или светлоплави, ређе бели. Грађа цвета је типична за монокотиле. Листићи перијанта су срасли, слободни само на врху у виду зубаца. Антере су краће од перијанта. Плодник је јајаст, а на попречном пресеку тупо троугласт. Међу фертилним су и стерилни цветови. Цвета у априлу и мају.Плод је чахура.
2 Станиште
Може да расте на различитим стаништима — од отворених сувих терена до шумских.


Моја маћеха је ванземаљац (My Stepmother Is an Alien) амерички је филм из 1988. у режији Ричарда Бенџамина. Главне улоге тумаче Ден Акројд, Ким Бејсингер и Џон Ловиц. Филм прати причу о Селест, ванземаљци која је послата на тајну мисију на Земљу, након што је гравитацију њене матичне планете грешком пореметио научник Стивен Милс, удовац који своју ћерку Џеси одгаја као самохрани отац.
==
Селест, сексипилна ванземаљка има специјалну мисију. Она мора да заведе астрофизичара Стивена Милса коме је недавно преминула супруга. Његова истраживања су кључна за спас њене родне планете. Обучена веома заводљиво, Селест импресионира земљане, нарочито Милсовог брата плејбоја.
==
Ден Акројд
Стивен Милс
Ким Бејсингер
Селест Мартин
Џон Ловиц
Рон Милс
Алисон Ханиган
Џеси Милс
Џозеф Мар
Лукад Бадлонг
Сет Грин
Фред Глас
Ен Прентис
Баг
Весли Мен
Грејди
Тони Џеј
шеф Савета
Питер Бромилоу
заменик
Хари Ширер
Карл Сејган
Џулијет Луис
Лекси


Веб-сајт (website или web site; скраћено сајт, site), интернет-сајт, интернет (веб) презентација или мрежно место је скуп веб-страница које могу да садрже текст, слике, видео-снимке и други мултимедијалан садржај састављен у једну целину. Сајт може бити смештен на локалном рачунару или на интернет или веб-серверу (рачунару послужиоцу). Неки сајтови су доступни свим корисницима, а неки имају ограничења у погледу приступа. Сајт може имати свој интернет домен (вршни ниво, адреса) или поддомен. У свету има преко милијарду веб-сајтова.
Веб-страница је документ, обично написан у обичном тексту прожет инструкцијама форматирања кода званог проширени језик за означавање хипертекста или Extended HTML (скраћено HTML, XHTML). Веб-страница може укључити елементе из других сајтова са одговарајућим HTML кодовима.
Веб-страницама се приступа и транспортирају се са хипертекст трансферним протоколом (HTTP), који може опционално употребити енкрипцију (HTTP Secure, HTTPS) да омогући сигурност и приватност за корисника од садржаја веб-странице. Корисничка апликација, обично интернетски прегледник, рендерира садржај странице премa HTML маркуп инструкцијама на монитору.
Странице на веб-сајту могу често бити преузете преко једноставног униформног локатора ресурса (URL), који се зове и веб-адреса. URL-ови страница организују странице у хијерархију, иако хиперлинкинг између њих изражава доживљај структуре странице читаоцу и води навигацију читаоца сајта која углавном обухвата почетну страницу с већином линкова на веб-садржају сајта, а, допунски, и према линковима "О нама", "Контакт" и сл.
Неке веб-странице захтијевају претплату за приступ неким или свим својим садржајима. Примери претплате веб-сајтовима укључују доста пословних страница, делова веб-страница за новости, академским сајтовима, сајтовима за игре, размјену датотека, форумима, веб-мејловима, друштвеним мрежама итд.
1 Преглед
Веб-сајтови имају доста функција и могу бити кориштени у различитим приликама; веб-сајт може бити лични, комерцијални, веб-сајт владе или непрофитне организације. Веб-сајтови могу бити дело појединца, пословне или друге организације и обично су везани за посебну тему или сврху. Сваки веб-сајт може садржавати хиперлинкове на друге веб-сајтове, тако да разлика међу појединачним сајтовима, из перспективе корисника, може бити нејасна.
Веб-сајтови су писани у HTML-у или конвертирани у њега и приступа им се софтверским интерфејсом познатим као user agent. Веб-странице могу бити приказане на великом распону рачунарских и интернетских уређаја различитих величина, укључујући десктоп рачунаре, лаптопе, ПДА уређаје и мобителе.
Веб-сајт се хостује на рачунарском систему познатом као веб-сервер или HTTP сервер. Ови термини могу означавати и софтвер који се покреће на овим системима који „дохвата” и шаље веб-странице као одговор на захтеве корисника веб-сајта. Апач је најчешће коришћен веб-серверски софтвер (prema Неткрафтовим статистикама), као и Мајкрософтов IIS. Неке алтернативе, као Nginx, Lighttpd, Hiawatha или Cherokee, потпуно су функционалне и заузимају мало простора на тврдом диску.
2 Модерни веб-сајтови
Модерни веб-сајтови су сајтови који користе најновије технологије и дизајн трендове како би пружили оптимално корисничко искуство. Они су прилагодљиви (responsive) и функционални на различитим уређајима, укључујући рачунаре, таблетe и паметне телефоне. Модерни веб-сајтови користе HTML5, CSS3 и JavaScript за креирање интерактивних и динамичних садржаја. Такође, користе системе за управљање садржајем (CMS) који омогућавају лако ажурирање и одржавање сајта. Безбедност, брзина учитавања и SEO оптимизација су кључни аспекти који се узимају у обзир приликом израде модерних веб-сајтова, како би се осигурало да корисници имају безбедно и пријатно искуство.
3 Историја
Први веб-сајт се појавио 1991. године. Направио га је Тим Бернерс-Ли.
4 Врсте
Статички
Статички веб-сајтови су они који садрже неке информације које се не мењају и не освежавају на дуже време, или док они постоје.
Динамички
Динамички веб-сајтови су они чији се садржај често освежава и допуњава новим информацијама. То су, на пример, портали са вестима, форуми и сл., на којима се свакодневно могу наћи нови садржаји и информације. Овакви сајтови су већином много популарнији и много посећенији.
4.1 Статички веб-сајт
Статички веб-сајт је онај који има веб-странице похрањене на серверу у формату који се шаље клијентском интернетском прегледнику. Примарно је кодиран у HTML-u; каскадни стилски листови (CSS) се користе за контролу изледа иза основног HTML-а. Слике се често користе за прикажу жељени изглед и као део главног садржаја. Аудио или видео могу такође бити сматрани „статичким” садржајем, ако се покрећу аутоматски или генерално нису интерактивни.
Овај тип веб-сајтова често приказује исте информације свим посетиоцима. Једнако као предавање принтане брошуре корисницима или клијентима, статични веб-сајт ће генерално омогућити конзистентне, стандардне информације за продужени временски период. Иако посједник веб-сајта може написати новости периодично, то је ручни процес измјене текста, слика и осталог садржаја и може зајтевати основне веб-дизајнерске способности и софтвер. Једноставне форме маркетиншких примера веб-сајтова, попут класичног веб-сајта, петостраног веб-сајта или веб-сајт брошуре су често статични веб-сајтови, јер они представљају претходно дефинисане, статичке информације корисницима. Ово може садржавати информације о компанији и њеним производима и сервисима преко текста, слика, анимација, звука/видеа, те навигацијских менија.
Статички веб-сајтови могу бити уређени користећи четири широке категорије софтвера:
Уређивачи текста, као што су Ноутпед или TextEdit, где је садржај и HTML маркуп уређиван директно унутар програма.
WYSIWYG ван-мрежни уређивачи, као што су Microsoft FrontPage и Adobe Dreamweaver (раније познат као Macromedia Dreamweaver), са којим се сајт уређује користећи GUI а завршни HTML код се генерише аутоматски софтвером за уређивање.
WYSIWYG уређивачи на мрежи који креирају медиа богате мрежне презентације као што су веб-странице, виџети, интрои, блогови и остали документи.
Уређивачи на бази шаблона, као што су RapidWeaver и iWeb, који допуштају корисницима да брзо креирају и уплоадују веб-странице на веб-сервер без детаљног познавања HTML језика, бирајући адекватан шаблон из палете и додавањем слика и текста у исти са трендом десктоп уређивања без директне манипулације HTML кодом.
Статички веб-сајтови могу и даље користити SSI као уређивачку погодност, попут дељења опште мени траке кроз више страница. Како је веб-сајтово понашање читаоцу и даље статично, ово се не сматра динамичком страницом.
4.2 Динамички веб-сајт
Динамички веб-сајт је онај који се мења или уређује често или аутоматски.
Динамичке странице са стране сервера се генеришу „у лету” компјутерским кодом који производи HTML и CSS. Постоји широк опсег софтверских система, као што су CGI, Java Servlets и JSP, ASP i CFML који могу генерирати динамичке веб-системе (погледајте програмске језике који се користе у већини популарних сајтова) и динамички сајтови. Разни веб апликацијски оквири и веб-шаблон системи су доступни за уобичајене програмске језике као PHP, Перл, Пајтон, те Руби, да их направе бржим и лакшим за креирање комплексних динамичких веб-сајтова.
Сајт може приказати тренутно стање дијалога између корисника, пратити промјенљиву ситуацију, или омогућавати информације у неком начину персонализираном захтевима сваког корисника. На пример, када је почетна страница веб-сајта за вести затражена, код који се покреће на веб-серверу може комбиновати сачуване HTML делиће са новостима добијених од базе података или другог веб-сајта преко RSS за произвођење странице која укључује последње информације. Динамични сајтови могу бити интерактивни кориштењем HTML форми, похрањујући и читајући позади прегледничке колачиће, или креирањем серије страница које рефлектују претходну историју кликова. Наредни пример динамичког садржаја је када малопродајни веб-сајт са базом података медијских производа допушта корисницима уношење захтева за претрагу, нпр. за кључну реч „Beatles”. У одговору, садржај веб-странице ће спонтано изменити начин приказа у односу како је прије изгледала, те ће приказати списак Билсових производа: CDovi, DVDovi и књиге.
Динамички HTML користи Јаваскрипт код за инструкције интернетском прегледнику како да интерактивно модификује садржаје страница.
Један начин симулације одређених типова динамичних веб-сајтова приликом избегавања губитка перформанси позивања динамичне машине по кориснику или по конекцији, јесте аутоматско периодично регенерирање великих серија статичних страница.
5 Мултимедијски и интерактивни садржај
Ранији веб-сајтови су имали само текст, а недуго затим и слике. Прегледнички додаци су онда кориштени за додавање звука, видеа и интерактивности (као за „богате” интернет апликације које осликавају комплексност десктоп апликације као што је процесор текста). Примери таквих додатака су Мајкрософт Силверлајт, Адобе Флаш, Адобе Шоквејв као и аплети написани у програмском језику Јава. HTML 5 садржи одредбе за аудио и видео без додатака. Јаваскрипт је такође уграђен у већину модерних интернетских прегледника, те допушта креаторима веб-сајта слање кода интернетском прегледнику који налаже како да интерактивно измени странични садржај и комуницира са веб-сервером ако је потребно. (Прегледничка унутрашња репрезентација садржаја је позната као Објектни модел документа (DOM) и техника је позната као Динамични HTML.)
WebGL (Web Graphics Library) је модеран JavaScript API за приказивање интерактивне 3Д графике без употребе програмских додатака. Он омогућава интерактивни садржај као што су 3Д анимације, визуализације и видео објашњења да се корисницима представи садржај на најинтуитивнији начин.
Тренд из 2010. године на веб локацијама под називом „респонзивни дизајн“ пружио је најбоље искуство гледања, јер корисницима пружа изглед заснован на уређају. Ови веб-сајтови мењају свој изглед у складу са уређајем или мобилном платформом, дајући тако богато корисничко искуство.
6 Ортографија
Облик „вебсајт” је постао најчешћи термин за изговарање, али „Web site” (велико слово) и „web site” се такође много користе, иако су у опадању. Неке академске личности, неки већи издавачи књига, те неки речници и даље користе термин „Web site”, осликавајући извор термина у исправном имену Светске комуникационе мреже. Такође, данас постоје једнаке дебате везане за повезане термине као што су веб пејџ, веб сервер, и вебкам. У употреби су термини веб-сајт или веб-место, док се за остале термине користе веб-страница, веб-сервер и веб-камера респективно.
Међу водећим стил-водичима, Ројтерсов стилски водич, Чикашки стилски приручник, те АП стилска књига (од априла 2010) сви препоручују „website”.
Међу водећим речницима и енциклопедијама, Канадски оксфордски речник преферира „вебсајт”, а Оксфордски енглески речник се такође определио за „website” u 2004. Енглеска Википедија такође користи термин „website”, док Енциклопедија Британика користи „Web site” и „Website”. Британикина Меријам-Вебстер подружница користи „Web site”, познајући „website” као варијанту.
Међу водећим коментаторима о кориштењу језика, Гарнерова модерна америчка употреба тврди да је „website” стандардна форма, а Бил Волш, из Вашингтон пост, подржава кориштење термина „Web site” у својим књигама и на свом веб-сајту (ипак, Вашингтон пост користи појам „website”").
Међу највећим интернетско-технолошким компанијама и корпорацијама, Гугл користи „website”, као и Епл, док Мајкрософт користи и „website” и „web site”.
7 Типови
Веб локације се могу поделити у две широке категорије — статичне и интерактивне. Интерактивне локације су део Веб 2.0 заједнице сајтова и омогућавају интерактивност између власника сајта и посетилаца или корисника сајта. Статички сајтови служе или прикупљају информације, али не дозвољавају директно ангажовање са публиком или корисницима. Неке веб странице су информативне или произведене од стране ентузијаста или за личну употребу или забаву. Многе веб странице имају за циљ зараду новца користећи један или више пословних модела, укључујући:
Објављивање занимљивог садржаја и продаја контекстуалног оглашавања путем директне продаје или преко рекламне мреже.
Е-трговина: производи или услуге се купују директно преко веб странице* Оглашавање производа или услуга доступних у малопродајном предузећу
Фримијум: основни садржај је доступан бесплатно, док премиум садржај захтева плаћање (нпр. WordPress веб локација је платформа отвореног кода за прављење блога или веб странице).* Неки веб-сајтови захтевају регистрацију корисника или претплату за приступ садржају. Примери веб-сајтова са претплатом укључују многе пословне сајтове, веб-сајтове са вестима, веб-сајтове академских часописа, веб-сајтове за игре, веб-сајтове за размену датотека, огласне табле, веб-сајтове засноване на е-пошти, веб-сајтове за друштвене мреже, веб-сајтове који пружају податке о берзи у реалном времену, као и сајтове који пружају разне друге услуге.