Самит Русије и САД 2001, такође познат као самит у Словенији 2001. или самит Буш—Путин, био је састанак између председника Сједињених Америчких Држава Џорџа В. Буша и председника Руске Федерације Владимира Путина. Одржан је 16. јуна 2001. године на имању Брдо код Крања у северној Словенији. Домаћини су били тадашњи премијер Словеније Јанез Дрновшек и председник Словеније Милан Кучан.
Председници Буш и Путин су разговарали о широком спектру политичких питања и успоставили дипломатски случај за будућу сарадњу и преговоре. Ово је уједно било и прво Бушово званично путовање у Европу као председника Сједињених Држава.
1 Резиме
Пре него што су се Буш и Путин састали приватно, сваки од њих се састао са премијером Словеније Јанезом Дрновшеком и председником Словеније Миланом Кучаном. Разговори Дрновшека и Кучана са Путином били су фокусирани на ситуацију у југоисточној Европи, посебно у Македонији. Кучан је упознао Путина са договором постигнутим у петак у Скопљу да се започне дијалог о уставним прилагођавањима.
У разговору са Бушом, Дрновшек и Кучан су се фокусирали на ширење НАТО-а и партнерство између Европе, САД и Русије. Буш није отишао толико далеко да понуди позив за чланство у НАТО-у како су многи сумњали. Он је једноставно поновио став који је раније заузео током свог путовања, да подржава ширење НАТО-а и да је сигуран да ће на самиту следеће године у Прагу бити позване нове чланице.
После састанака, Ројтерс је цитирао Бушове речи „Позвао бих људе који траже добро место за одмор да дођу овде“. Амерички председник је очигледно био прилично импресиониран Дрновшеком, Кучаном и самом Словенијом и јавно је захвалио Дрновшеку "на гостопримству у овој спектакуларној, прелепој земљи".
Самит су обе стране оцениле као успешан иако је оставио Русију и САД мало ближе решавању питања која су их поделила. Атмосфера је била пријатељска сарадња са двојицом лидера која је напредовала далеко боље него што се очекивало. Топлина сусрета многе је изненадила. Прво руковање је изгледало круто и непријатно, али после више од сат времена разговора изашли су насмејани са Бушом позивајући руског лидера да посети његов ранч у Тексасу.
Буш је њихов састанак описао као једноставан и ефикасан. Он је рекао да је време да се помакне даље од ставова из периода Хладног рата, од обострано осигураног уништења ка обострано зарађеном поштовању. „Имали смо веома добар дијалог. Успео сам да осетим његову душу. Он је човек који је дубоко посвећен својој земљи и најбољим интересима своје земље и веома ценим искрен дијалог и то је почетак веома конструктивног односа“, рекао је Буш.
Путин је такође сугерисао да су ова два веома различита лидера изградила однос. Поновивши Буша, назвао је Сједињене Државе партнером Русије. Топле речи, незамисливе пре само неколико месеци. Руски лидер је рекао да обе њихове земље сносе посебну одговорност за одржавање мира и безбедности у свету. Међутим, он је упозорио да би свака једнострана акција учинила тај процес компликованијим - што је сигнал да тек предстоје тешке расправе о НАТО-у и америчком систему противракетне одбране.
На завршној конференцији за новинаре, одговарајући на питање да ли може да верује Путину, Буш је рекао: „Погледао сам човека у очи. Сматрао сам да је веома искрен и достојан поверења – могао сам да осетим његову душу.“ Бушова главна безбедносна помоћница Кондолиза Рајс је касније написала да је Бушова фраза била озбиљна грешка. "Никада нисмо успели да побегнемо од перцепције да је председник наивно веровао Путину, а затим био издат."
2 Америчка агенда
Следеће су биле кључне тачке разговора америчке делегације према Аријелу Коену:
Даља смањења њихових стратешких нуклеарних арсенала;
Ширење руског оружја за масовно уништење и сродних технологија на пролифераторе као што су Кина и непокорне државе као што су Северна Кореја, Иран и Ирак;
Развој и распоређивање глобалне противракетне одбране под водством САД;
Последице успостављања формалних регионалних савеза са Кином, Ираном или другим државама непријатељским према Сједињеним Државама;
Суверенитет и територијални интегритет Нових независних држава, посебно Украјине и Грузије;
Економске везе и приступање Русије Светској трговинској организацији (СТО); и
Напори да се повећа слобода штампе у Русији и фокусирање на лоше стање Русије у погледу људских права у Чеченији.
3 Руска агенда
Разговори о непосредној претњи исламистичких напада на домовину САД која долазе из Авганистана вођени су након што је Путин упозорио Буша и Кондолизу Рајс на опасност. Обојица су то одбацили као личну горчину због совјетског неуспеха у Авганистану, да би напади 11. септембра показали да је Путин био у праву. Рајсова је касније писала о томе у својим мемоарима из 2011. Нема више части: Мемоари мојих година у Вашингтону:„Путин је изненада покренуо проблем Пакистана. Он је осудио режим Первеза Мушарафа због његове подршке екстремистима и због повезаности пакистанске војске и обавештајних служби са талибанима и Ал Каидом. Све те екстремисте је финансирала Саудијска Арабија, рекао је он, и било је само питање времена када ће то довести до велике катастрофе... Путин је, међутим, био у праву.“
4 Даље читање
Goldgeier, James, and Michael McFaul. "George W Bush and Russia." Current History 101.657 (2002): 313+.
Herspring, Dale R., and Jacob Kipp. "Understanding the Elusive Mr. Putin." Problems of Post-communism 48.5 (2001): 3-17.
Mattox, Gale A. "Resetting the US–Russian relationship: is ‘cooperative engagement’possible?." European security 20.1 (2011): 103-116.


Џез фузија (jazz fusion), позната и просто као фузија (fusion), врста је музичке мешавина џеза и рока. Настала је крајем шездесетих година двадесетог века, када су џез музичари почели да примају многе елементе тада све популарније рок музике.
Може се рећи да је развоју фузије претходио модални џез, и није чудно што је пионир модалног џеза Мајлс Дејвис био један од првих музичара који су дефинисали овај правац, албумима као што су In a Silent Way i Bitches Brew, на којима је традиционални акустични састав џез квинтета заменио електричним инструментима, тада карактеристичним за рок музику.
1 Значајни представници жанра
Поред Дејвиса, знаменити пионири фузије су били Џон Меклафлин (Махавишну оркестра), Тони Вилијамс (Лајфтајм), Били Кобам, Херби Хенкок, Чик Корија (Ритерн ту форевер), Џо Завинул (Ведер рипорт) и други.
Важнији модерни представници овог жанра су Скот Хендерсон и Гери Вилис (Трајбал тек), Вини Колајута и Мајкл Ландау (Каризма) и други.
2 Познати фјужон албуми
Мајлс Дејвис — Bitches Brew
Махавишну оркестра — The Inner Mounting Flame
Ведер рипорт — Heavy Weather
Били Кобам — Spectrum
Херби Хенкок — Headhunters
Фиона Епл — Fetch the Bolt Cutters
Френк Запа — Hot Rats


Цесна 172 Скајхок (Cessna 172 Skyhawk) је лаки једномоторни авион америчке производње, потпуно металне конструкције, висококрилац са упорницама, и са четири седишта. Стајни трап је фиксан, типа трицикл. Има намену у школовању и обуци пилота, ваздушном превозу и туризму. Овај авион је сигурно један од најпопуларнијих спортских авиона, и веома много се користи у Аеро клубовима. Познат је као авион који се масовно производи у великим серијама. До сада је произведено преко 43.000 примерака, а још увек га производи амерички произвођач лаких авиона Цесна еркрафт. Први пут је полетео 1955. године и од тада је рекордер на тржишту једномоторних клипних спортских авиона, док су му главни конкуренти авиони: Граман Американ АА-5, Бичкрафт Маскетир и Пајпер PA-28 Чироки. Први модели су опремани моторима Континентал O-300C снаге 145 КС (108.13 kW), док су касније уграђивани мотори Авко Лајкоминг O-320 S или Континентал IO-360S. исте снаге. Са мотором је интегрисана двокрака метална елиса, промењивог корака. Плафон лета му износи 4000 m, а почетна брзина пењања 3,2 m/s. Максимална брзина авиона у хоризонталном лету му износи 220 km/h. Размах крила је 11,02 m, а дужина 8,07 m. У авиону има места за три падобранца и пилота. Скокови се изводе кроз десна врата, која се за те задатке скидају. Код нас се из овог авиона изводе само слободни скокови.
1 Развој и конструкција
Према радном веку и популарности Цесна 172 је најуспешнији лаки авион икада произведен. Први авион испоручен је 1956. године, док се 2009. још увек се производи прешавши бројку од 43.000 примерака. Први примерци овог авиона били су скоро идентични са Цесном 170, са истим равним задњим делом трупа и хоризонталним крмилом. Касније верзије рађене су са новим стајним органима, носном стајном ногом, нижим подом кабине и са задњим кабинским прозором. Последња промена, извршена је средином 1960-их на трупу. Продужењем трупа хоризонтални реп је померен уназад. Структура авиона је од тада непромењена, мењани су само инструменти и мотори. Средином 1980-их долази до прекида производње, али је поново обновљена 1996. године. Старији авиони испоручивани су с моторима од 110 kW док су касније верзије испоручиване с нешто јачим моторима снаге 135 kW. Од 2005. године је уведен је систем управљања ЕФИС.
2 Варијанте
2.1 Период од 1955. до 1985.
Цесна 172A, 172B, 172C и 172D - Први лет Цесна 172 је обавила новембра 1955. године, а већ 1956. је произведено 1 400 ових авиона. Основна варијанта је била опремљена шестоцилиндричним мотором Континентал O-300 са ваздушним хлађњем, снаге 145 КС (110 kW), док је максимална маса износила 2200 kg. Основна цена је била 8 995 $, а за пет година укупно је произведено 4 195 примерака. Прву верзију почетком 1960-их замењује варијанта 172A, с продуженим трупом и уназад помереним репним површинама. Крајем те године представљена је и верзија 172B с краћим стајним органима и незнатним променама у опреми. 1963. године на верзији 172D уграђен је задњи прозор. Верзија из 1963. године је представљена и као варијанта 172D Пауерматик (Powermatic) која је била опремљена снажнијим мотором Континентал GO-300E снаге 175 КС (130 kW) са брзином крстарења за 18 km/h већом од оне код стандардног 172D типа. То није био нови тип, али је ипак у својој последњој години производње преименован у Цесна 175 скајларк (Skylark). Следеће варијанте незнатно су се разликовале пратећи тадашњи напредак технологије у ваздухопловству.
Цесна 172E, 172F и 172G - је варијанта из 1964. године. У овој варијанти су унапређени електрични осигурачи који су замењени прекидачима, а бруто маса је повећана на 1 043 kg и она ће остати иста све до верзије Цесна 172P. Током 1964. произведен је 1 401 примерак, а производња је наставила да расте. 1965. године представљена је варијанта 172F са електричним системом управљања закрилцима, који је заменио ранији кинематски. У Француској у фабрици Ремс Цесна је произвођена све до 1971. године, под ознаком F172. Овај тип је представљао основу за војну варијанту која се користила за основну обуку пилота ваздухопловних снага САД, под називом T-41A Мескалеро (Mescalero). Укупно је израђено 1 436 примерака, док је варијанта 172G из 1966. израђена у 1 597 примерака и продавана је по цени од 12 450 $ основна и 13 300 $ унапређена Скајхок верзија.
Цесна 172H - је варијанта из 1967. године. Последња је која је користила за погон мотор Континентал-300, такође је увела краћи ход амортизера како би се смањило превлачење и побољшало понашање авиона у лету. У овој варијанти је исто тако смањен ниво буке у кабини пилота и уместо електричне уведена је пнеуматска сирена за упозорење при губитку брзине лета. Варијанта је продавана за 10 950 $, док је унапређена Скајхок верзија продавана за 12 750 $, а само 1967. године је израђено 839 примерака.
Цесна 172I и 172J - прва варијанта из 1968. која је користила Лајкоминг моторе, јер је Цесна отказала уговор са произвођачем мотора Континентал 0-300. 172I варијанта је користила Лајкоминг O-320-E2D мотор снаге 150 КС (112 kW). Повећање снаге мотора је довело и до повећања брзине крстарења на 211 km/h, док је брзина пењања остала иста - 197 m у минути. 172I варијанта је такође представила први стандард „Т“ уређења инструмент табле. Појава ове варијанте је довела до повећања производње, те је израђено 1 206 примерака. Авион Цесна 172 под ознаком „Ј“ се није званично производио, док се производила варијанта у француској, компанија Ремс Авиејшн под називом (172J Reims Rocket) која је користила Континентал IO-360H снаге 157kW. Ова варијанта је била намењена европском и афричком тржишту, а произведена је у 590 примерака.
Цесна 172K и 172L - „К“ варијанта из 1969. године са репројектованим крмилом и промењеним обликом задњег прозора који су увећани на 103 cm². Понуђена је и варијанта са додатним резервоаром горива, од 197 литара у крилу. Основна варијанта се продавала за 12 500 $, док се унапређена Скајхок варијанта продавала за 13 995 $, 1969. је произведено 1 170, а 1970. 759 примерака. 172L варијанта се продавала током 1971. и 1972. године, код ње су репројектоване главне ноге стајних органа. Растојање између главних ногу је повећано за 30 cm и знатно су лакши, али је ипак нарушена аеродинамика, као и брзина полетања и пењања. Ова варијанта је продавана за 13 425 $ (основна) и 14 995 $ Скајхок унапређена верзија, 827 примерака је продато 1971. и 984 1972. године.
Цесна 172M и 172N - из 1973/76 је увела обарање нападне ивице крила, за безбеднији лет на малим брзинама. Прва варијанти је 172M која је увела опциони II пакет високог стандарда опреме. Варијанта 172N је с мотором Лајкоминг O-320-H снаге 160КС (120 kW) модификован да ради на 100 октанско гориво. То решење се показало неповољним и интегрисан је моторо O-320-D, с новом ознаком 172P, 1981. године. То је уједно био и последња варијанта из те класе, а производио се све до 1985. године.*Цесна 172O - Авион Цесна 172 под ознаком „O“ се није званично производио.
Цесна 172P или Скајхок „P“ уведена је 1981. године, како би решила проблем поузданости мотора авиона 172N. Мотор Лајкоминг O-320-D2J је био велико побољшање. Код „P“ варијанте смањен је максимални угао отклона закрилаца са 40 на 30°. Са новим мотором се повећала маса, са 1043 на 1089 kg. Као и код „К“ варијанте понуђена је и варијанта са додатним резервоаром горива од 235 литара у крилу. Цена је 1981. износила 33 950 $, а варијанте Скајхок „P II“ 37 810 $. 1982. године померена су светла за слетање са носног дела на крила, док је код модела из 1983. године урађена нешто боља звучна изолација тиме што су додата дебља стакла на прозорима. Производња варијанте 172P је завршена 1985. године и у наредних 11 година није произведен ниједан авион Цесна 172. Разлог је био повећање премије за осигурања свим произвођачима лаких авиона у САД, што је довело до финансијски тешке ситуације и значајног повећања цене производње. Током 1984. године је произведено само 195 примерака.
Цесна 172Q - Cutlass - је варијанта из 1983. године, под називом Кутлес како би се означила његова веза са Цесном 172RG - Cutlass из 1980. године и ако је она у ствари била варијанта Цесне 172P са снажнијим Лајкоминг O-360-A4N мотором снаге 180 КС (134 kW). Бруто маса ове варијанте је износила 1 157 kg, а брзина крстарења 226 km/h што је у односу на претходну било брже за 4 km/h при 20 КС више, уз могућност ношења 45 kg више корисног терета. Производња је прекинута након само три године када је престала производња и свих осталих Цесна 172 авиона.
Цесна 172RG - Cutlass - је варијанта из 1980. која се производила све до 1985. године. Није имала баш добар пријем на тржишту, али је ипак нашла своје место авиона за обуку пилота у многим аеро-клубовима. Произведено их је укупно 1 177 примерака по тадашњој цени од око 19 000 $. Цесна 172RG је имала нешто снажнији мотор, Лајкоминг O-360-F1A6 снаге 130 kW, а постизао је нешто већу брзину крстарења од 226 km/h. Без обзира на ознаку Цесна 172, Цесна 172RG је у ствари сертификована на Цесна 175.
2.2 Период од 1996.
Рецесија и закони о одговорности у САД су приморали Цесну као и друге произвођаче да престану с производњом лаких авиона, укључујући и тип 172, чија је производња окончана 1985. године. Прекид производње је трајао све до потписивања Општег акта о ревитализацији авијације од стране председника САД, августа 1994, након чега је Цесна најавила да ће наставити производњу лаких авиона.*Цесна 172R - Скајхок „R“ је прва варијанта произведена након дуге паузе која је трајала од 1986. године. Уведена је у производњу 1996, с мотором Лајкоминг IO-360-L2A, снаге од 120 kW, при 2 400 обртаја у минути. Ово је прва варијанта Цесне 172 која је имала одговарајући фабрички мотор са електронским управљањем убризгавања горива. Заснована је на последњој варијанти 172N у односу на коју је знатно мање бучна. Уведена су побољшања, која укључују нови ентеријер са бољом звучном изолацијом, вентилациони систем са више нивоа, као и подесива предња седишта која имају способност апсорпције енергије при кретању. 172R је увео и побољшане материјале заштићене од корозије, контролне каблове који су од нерђајућег челика, затим систем са двоструком вакуумском пумпом, затамњена стакла, додатне резервоаре горива за већи долет као и инструменте са позадинским осветљењем без одсјаја стакла. Додатне опције које се могу укључити по жељи су два пакета опреме, један са ГПС-ом, а други са ИФР ГПС-ом и аутопилотом око једне осе. Максимална полетна маса ове варијанте износи 1 111 kg.
Цесна 172S - је уведен 1998. и покреће га Лајкоминг IO-360-L2A мотор снаге од 134 kW. Максимални број обртаја је повећан са 2 400 на 2 700 у минути, док се повећала полетна маса на 1157 kg. Овај модел је изашао на тржиште под именом Скајхок „SP“, а са сертификационом листу је наведен као 172S.
Цесна 172SP - је предвиђен углавном за приватну употребу, те као стандардну опрему нуди кожна седишта и Гармин Г1000 пакет опреме. Тренутно, у 2009. години, производи се само ова варијнта Цесне 172.
Авион има преко 50 година дугу традицију. Његова конструкција висококрилца уз континуирана побољшања на основу повратних информација корисника током година чине га најбезбеднијим лаким авионом опште намене. Конструкција са високим крилом за коју се произвођач од самог почетка одлучио се показала врло практична са великом стабилношћу, добром прегледношћу, заштитом од сунца и лоших временских услова. Оваква конструкција омогућава и једноставнији преглед летелице и лак приступ пилоту, вратима путничког одељка и према терету. Перформансе су: максимална брзина крстарења 233 km/h, плафон лета 4267 m, полетна и слетна стаза 498 m односно 407 m, брзина пењања на нивоу мора 223 m/min и долет који износи 1130 km. Цена једног примерка износи 297 000 $.*Цесна 172TD -
2.3 Ремс авиејшн
Ремс авиејшн или Ремс авијација је француска компанија која се бави производњом лаких авиона. Почеци фабрике датирају из 1933. године када је Макс Холст (Max Holste) конструисао лаки двоседи авион SHB 1 са мотором снаге 40 КС. 15. фебруара 1960. у Вичити, Канзас фирма потписује споразум о међусобној сарадњи са водећим произвођачем лаких авиона у свету Цесном еркрафт. Овај споразум се односио на производњу лаких авиона у Француској, у Ремсу и маркетингу компаније Цесна еркрафт у Европи. Од 30. јануара 1962. назив фирме која броји две стотине осамдесет радника постаје Ремс авиејшн, а већ 4. априла 1963. полетео је и први једномоторни авион по лиценци Цесне произведен ван Сједињених Америчких Држава, под ознаком F172P.
Цесна Reims Rocket FR172J -
Цесна FR172J Reims Rocket је појачана верзије оригиналне Цесне 172. Има уграђен мотор Continental IO-360 210 HP, као и променљиви корак елисе, што му даје боље перформансе за око 20% у односу на оригиналну варијанту.
3 Авион Цесна 172 у Југославији
У Југословенском регистру цивилних ваздухоплова (ЈРЦВ) је у периоду од 1967. до 1994. било регистровано 69 ових авиона и представљао је други по броју цивилни тип авиона у СФРЈ/СРЈ.
4 Војна намена
4.1 Корисници


Анри I од Гиза (Henri Ier de Guise; Жоинвил, 31. децембар 1550 — Дворац Блоа, 25. децембар 1588) је био вођа католичке странке у Хугенотским ратовима.
1 Биографија
Гиз је један од главних покретача покоља протестаната извршеног 1572. године (Бартоломејска ноћ). Стекао је незаслужену популарност међу француским католицима победама у мањим биткама код Дормана (1575) и Оноа (1587). Године 1588. подигао је устанак у Паризу против краља Анрија III. Краљ Анри је наредио да га убиjу (23. децембра 1588).


Фулдански анали или Фулдски анали (Annales Fuldenses; Jahrbücher von Fulda) су источнофраначки летописи (анали) из раног средњовековног периода, који су назив добили по бенедиктинском самостану у немачком граду Фулди. Састављени су из две специфичне целине: прва је настала прерадом Анала франачког крљевства и обухвата старија збивања, док друга целина има самосталну ауторску вредност и обухвата раздобље од последњих година владавине цара Лудвига Побожног (умро 840. године) до краја каролиншке владавине у Источној Франачкој, која је окончана са краљем Лудвигом III (умро 911. године). Друга целина је настала као савремено сведочанство о догађајима из тог периода и примарни је извор за каролиншку историју тога доба. Пошто одражавају источнофраначке погледе на тадашња политичка збивања и династичке спорове и сукобе, по правилу се анализирају путем упоређивања са наративима који су заблежени у западнофраначким изворима као што су Бертински анали и њима сродна дела.
1 Преглед
Фулденски анали су написани у Мајнцу. Научници се и даље не слажу око аутора анала. Фридрих Курце је разликовао три дела комплетног дела и претпоставио је да су Ајнхард, Рудолф из Фулде и Мегинхард (монах из Фулде) аутори. Курцеови закључци (као и његово издање) су, међутим, убрзо критиковани. Зигфрид Хелман, након што је проценио рукописну традицију, дошао је до супротних закључака о пореклу дела. Према Хелману, ни Ајнхард, ни Рудолф, ни Мегинхард нису били укључени у стварање анала. Уместо тога, према Хелману, они су дело непознатог аутора из Мајнца. До данас, ни Курцеови ни Хелманови ставови нису добили потпуно прихватање. Ајнхард и Мегинхард се сада генерално искључују као аутори. Рудолфово учешће остаје контроверзно. Тимоти Ројтер је нагласио да је Курцеово издање незадовољавајуће и да само темељно ново издање, које укључује све рукописе, може пружити прецизније информације о пореклу и саставу. Међутим, може се претпоставити блиска веза са Мајнцком надбискупијом, посебно са дугогодишњим и утицајним надбискупом Лутбертом и краљевском дворском капелом.
Фулденски анали су сачувани у преко десет средњовековних рукописа, од којих најстарији датира из 10. века. Постоје у различитим верзијама и обухватају период од 714. до 901. године. Први део, до 829. године, је компилација старијих анала, првенствено царских анала и Мале Лоршове хронике Франконије. Следећи део анала, до 863. године, је независан и вероватно је настао отприлике у исто време. Извештај је највероватније састављен у Мајнцу, а не у Фулди. Рад је настављен након прекида око 870. године, а додате су године од 864. до 869. године. Постоје и две друге, делимично различите верзије, у којима је извештај настављен. Прави се разлика између Мајнцског наставка (до 887. године), који је настао у кругу Лиутберта, и баварске верзије (882. до 901. године), често називане Регенсбуршким или Баварским наставком, који се може налазити на регенсбуршком двору Арнулфа од Коришке и у Пасауској дијецези.
Све три верзије (прва верзија до 882. године и два наставка) показују извесна неслагања. Наставци из Мајнца и Регензбурга се такође разликују по садржају за период после 882. године, што показују њихови тенденциозни, али различити прикази догађаја из 887. године. Наставак из Мајнца открива непријатељски став према краљу Карлу III, то произилази из чињенице да је Лутберт изгубио положај надканцелара у корист Карловог надканцелара Лутворда од Верчелија 882. године.
Анали представљају веома важан наративни извор за источнофраначку историју у 9. веку. Различити извештаји се првенствено фокусирају на поступке дотичног краља, а мање на црквена питања (упркос неким извештајима о чудима). Међутим, није увек јасно колико су аутори били добро информисани, јер неки извештаји остају релативно нејасни. Извештаји о бројним причама о чудима, неуспелим усевима и гладима пружају увид у менталитет људи. У случају повећања цена изазваног неуспехом усева, хроника даје прву прецизну цену житарица у средњем веку (Annales Fuldenses sub anno 850). Велики део извештаја потиче из подручја под јурисдикцијом цркве у Мајнцу. Географски, другачији фокус је очигледан у наставку из Регенсбурга, где је јасно интересовање за источни гранични регион Баварске. Анали су били широко распрострањени и потом су их консултовали разни аутори, као што су Адам из Бремена (11. век), непознати аутор Швапске хронике, Зигберт из Жамблуа, Аналиста Сакс и Маријан Скот.
2 Подаци о Србима и осталим Словенима
Фулдански анали садрже значајне податке о Србима и осталим Словенима. Путем преузимања из Анала франачког краљевства, састављач је у први део Фулданских анала под 823. годином уврстио податке о догађајима из претходне године, када је Људевит Посавски пред Францима напустио Сисак и пребегао Србима, који су на том месту у Фулданским аналима поменути као народ који држи велики део Далмације (ad Sorabos, qui magnam Dalmatiae partem obtinere dicuntur), што је на готово дослован начин преузето управо из Анала франачког краљевства. Знатно више податка, како у првом тако и у другом делу Фулданских анала, забележено је о полапским Србима, као и другим Словенима (полапским и осталим западним), са тежиштем на историји франачко-словенских односа.
3 Издања и преводи


Рт Баба (Baba Burnu) је најзападнија тачка Азије и Турске. Налази се на 39°28′ сгш и 26°3′ игд.
1 Географија
Рт је смештен на обали Егејског мора, у турској области Чанакале. Недалеко од рта се налази место Бабакале. Клима ове области је медитеранска, са дугим и топлим летима. На рту се налази и светионик и пристаниште за бродове.


Ши-Ра и принцезе моћи (She-Ra and the Princesses of Power) америчка је анимирана стриминг-телевизијска серија коју је развила Н. Д. Стивенсон за Netflix. Производи је DreamWorks Animation Television. Рибут је серије Ши-Ра: Принцеза моћи из 1985. године. Премијерно је приказана 13. новембра 2018. године. Говори о Адори, адолесценткињи која се може трансформисати у хероину Ши-Ру и предводи групу других магичних принцеза у побуни против злог лорда Хордака и његове хорде.
Добила је позитивне критике, уз посебне похвале за разноврсну глумачку поставу и сложен однос између Ши-Ре и њене најбоље пријатељице и касније главне непријатељице, Катре. Добила је мноштво награда и номинација.
1 Гласовне улоге
! Улога
! Енглески глас
Адора / Ши-Ра
Ејми Кареро
Катра
А. Џ. Мичалка
Глимер
Карен Фукухара
Бо
Маркус Скрибнер
Анџела
Решма Шети
Шедоу Вивер
Лорејн Тусен
Хордак
Кестон Џон
Скорпија
Лорен Еш
Ентрапта
Кристина Вудс
Перфума
Хенесис Родригез
Морски Јастреб
Џордан Фишер
Мермиста
Вела Лавел
Фроста
Мерит Лејтон
Кастаспела
Сандра Оу
Нетоса
Кристал Џој Браун
Спинерела
Н. Д. Стивенсон
2 Епизоде


Виле Медичи су низ руралних грађевинских комплекса у Тоскани (Toscana) који су били у власништву чланова породице Медичи (Medici) између 15. и 17. века. Виле (villa) су раштркане по територији којом су они владали, показујући њихову моћ и богатство a имале су неколико функција као: сеоске палате Медичија, рекреативна одмаралишта за разоноду и задовољство власника и као центри пољопривредних делатности. Виле Медичи су од 2013. године уписане на Унескову листу светске баштине (World Heritage Site).
1 Историја
Виле изграђене под влашћу Медичија, између 15. века и раног 18. века, су најбољи примери фирентинске ренесансне архитектуре. Списак вила уписаних на Унескову листу светске баштине састоји се од 12 вила и две баште. Виле Медичија су разасуте по тосканском пејзажу, између четири тосканске провинције: Фиренца (Provincia di Firenze), Прато (Provincia di Prato), Пистоја (Provincia di Pistoia) и Лука (Provincia di Lucca). Виле су у то време представљале нови тип резиденције (residentio) са естетиком која се уклапа у пејзаж (карактеристика за италијанске ренесансе). Оне су биле иновација у поређењу са тадашњим фармама и замковима богатих Фирентинаца који су дуго били симбол племићке моћи. Прве виле Медичија биле су Вила дел Требио (Villa del Trebbio) и Вила Медичи у Кафађолу (Villa di Cafaggiolo). Обе су биле јако утврђене зграде изграђене у 14. веку у региону Муђело (Mugello), првобитном дому породице Медичи (Medici). У 15. веку Козимо де Медичи (Cosimo di Giovanni de' Medici) је преуредио две виле које је дизајнирао архитекта Микелоцо (Michelozzo di Bartolommeo): Вилу у Каређију (Villa medicea di Careggi) и Вилу у Фјезолу (Villa Medici, Fiesole). То су још увек прилично масивне зграде (као и претходне), али са додатним простором за: рекреацију, двориштима, балконима и вртовима. Познати мецена тог времена и неформални владар Републике Фиренце (Repubblica Fiorentina), Лоренцо Медичи (Lorenzo de' Medici) најчешће је боравио у Вили Медичи у Каређију.Вила у Каређију је била једна од његових омиљених вила и у њој је одржавао састанке Неоплатонске академије, са водећим писцима, вајарима и сликарима фирентинске ренесансе. Лоренцо је такође наручио од архитекте Ђулијана да Сангала (Giuliano da Sangallo) Вилу у Пођо а Кајану (Poggio A Caiano) која је била архитектонски врхунац вила Медичија. Да Сангало је почео да ради на целокупном дизајну виле 1485. године али Лоренцо никада није доживео да је види довршену, умро је у Каређу 1492. године. Његов син Ђовани (Giovanni di Lorenzo de' Medici), који је касније постао Папа Лав X (Leo X), завршио је изградњу виле 30 година касније. Процват изградње вила Медичијевих није замро са Лоренцом и његовим златним добом. Касније виле датирају из периода када је породица званично уздигнута у владајућу класу и када је Тоскана постала војводство, а Козимо I Медичи (Cosimo I de' Medici), њен први велики војвода. Временом је Фиренца (Firenze) била окружена правом „збирком” вила Медичија, укључујући и виле у удаљенијим деловима Великог војводства Тоскана (Granducato di Toscana). До краја 16. века постојало је најмање 16 већих имања и још најмање 11 имања (углавном пољопривредних, или у краткотрајном власништву породице Медичи), заједно са већим бројем фарми и ловачких кућа широм Тоскане. Последње виле Медичија биле су: Вила ди Монтеветолини (Villa di Montevettolini) и Вила Артимино (Villa di Artimino) које је 1595. и 1596. године купио Фердинандо I (Ferdinando I de' Medici), док су трајали радови на проширењу Виле Кастело (Villa di Castello), Виле Ла Петраја (Villa La Petraia) и Виле дел'Амброђана (Villa dell'Ambrogiana). Ове касније виле (често са пространим вртовима), су изузетни примери ренесансне и барокне архитектуре. Врт у Вили Кастело, креирао је за Козима I Медичија, великог војводу Тоскане, Никола Трибола (Niccolò Tribolo), који је касније дизајнирао и вртове Боболи (Giardino di Boboli), за Козимову нову резиденцију у Фиренци, Палату Пити (Palazzo Pitti). Сваки значајнији члан породице Медичи поседовао је по неко од оваквих имања. Војвода би током године често мењао место боравка и проводио време у различитим вилама. За лов је боравио у Вили дел Требио, Вили Кафађоло или Вили Пратолино. У Вилу дел'Амброђана би одлазио у пролеће а у Вили Артимино проводио би лето због њеног положаја на већој надморској висини. Након смрти Ђовани Гастоне Медичија (Giovanni Battista Gastone de' Medici) 1737. године, Велико војводство Тоскана и имовину Медичија, укључујући њихове виле, стекао је Франц Штефан (Franz Stefan) војвода од Лотарингије (Лорене), који је постао велики војвода Тоскане. Франц је само једном посетио Тоскану 1739. године па су виле наредних 26 година биле запуштене. Када је Леополд II (Leopold II) наследио војводство 1765. године, многе виле били су у веома лошем стању па су напуштене. Преостале употребљиве виле наставила је да користи владарска кућа Лорена (Haus Lothringen), све до 1860. године када је Тоскана апсорбована у нову Краљевину Италију. Тада је владарска породица Италије Савоја (Savoia) одлучила да прода све осим две Медичијеве виле (Ла Петраја и Вилу Медичи у Пођо а Кајану), које су остале у њиховом власништву до краја монархије 1946. Данас су неке од вила Медичија музеји док су у другима смештене институције, а неколицина је у приватном власништву (и често се изнајмљују или користе за организовање јавних догађаја).
2 Списак вила и вртова Медичијевих у Тоскани уписаних на Унескову листу светске баштине
! Слика
! Име (Ред бр. на Унеско листи)
! Површина заштићеног подручја/Површина тампон зоне (ha)
! Локација
! Координате
! У власништву Медичија
Вила Медичи у Кафађолу (175-001)
2.35/649.56
Барберино ди Муђело, Фиренца (округ)
од средине 14. века до 1738.
Вила дел Требио (175-002)
1.60/650.31
Сан Пјеро а Сјеве, Фиренца (округ)
од средине 14. века до 1738.
Вила Медичи у Каређију (175-003)
3.6/55.71
Фиренца (Каређи)
1417-1738.
Вила Медичи у Фјезолу (175-004)
2.11/44.88
Фјезоле, Фиренца (округ)
1450-1671.
Вила Кастело (175-005)
8.33/289.31
Фиренца (Кастело)
1480-1738.
Вила Медичи у Пођо а Кајану (175-006)
9.31/135.63
Пођо а Кајано, Прато (округ)
1470-1738.
Вила Ла Петраја (175-007)
21.31/276.33
Фиренца (Кастело)
1544-1738.
Вртови Боболи и палата Пити (175-008)
40.00/132.00
Фиренца
између 1549. и 1550. до 1738.
Вила Медичи у Черето Гвидију (175-009)
0.76/4.12
Черето Гвиди, Фиренца (округ)
1555-1738.
Палат Медичи у Серавецу (175-010)
1.01/50.14
Серавеца, Лука (округ)
1560-1738.
Вила Пратолино (175-011)
26.53/210.35
Ваља
1581-1738. (срушена 1872. изграђена Вила Демидов)
Вила Ла Мађија (175-012)
2.10/103.65
Кварата, Пистоја (округ)
1583-1738.
Вила Артемино (Вила Ла Фердинанда) (175-013)
1.04/701.66
Кармињано, Прато
1596-1738.
Вила дел Пођо Империјале (175-014)
5.35/235.43
Фиренца
1565-1738.
3 Списак вила и вртова Медичијевих у Тоскани које нису уписане на Унескову листу светске баштине
Остале виле које су у одређеном периоду припадале породици Медичи, а нису на попису заштићених споменика УНЕСКО-а:
Вила Корсини у Мецомонтеу (Villa Corsini a Mezzomonte), од 1480. до 1482. и после 1629. до 1644.
Вила Ла Кујете у Фиренци (Кастелу) (Villa La Quiete), од 1453. до 1650.
Вила у Колесалветију (Villa medicea di Collesalvetti), од 1464. до 1738.
Вила у Ањану (Villa di Agnano), од 1486. до 1498.
Вила у Камуљану (Villa di Camugliano), од око 1530. до 1615.
Вила у Арена Метату (Villa di Arena Metato), од око 1563. до 1738.
Вила у Спедалету (Villa di Spedaletto), од 1486. до 1492.
Вила у Стабији (Villa di Stabbia), од 1548. до 1738.
Вила Ла Топаја у Фиренци (Кастелу) (Villa della Topaia), од око 1550. до 1738.
Вила ди Марињоле у Фиренци (Villa di Marignolle), од 1560. до 1621.
Вила у Лапеђију (Villa di Lappeggi), од 1569. до 1738.
Вила дел'Амброђана у Монтелупу Фјорентину (Villa dell'Ambrogiana), од 1574. до 1738.
Вила у Бањо а Риполију (Villa di Lilliano), од 1584. до 1738.
Вила у Колтано Радиу (Villa di Coltano), од 1586. до 1738.
Вила у Монсумано Терме (Villa di Montevettolini), од око 1595. до 1738.
Вила у Бутију (Villa di Buti), непознат период у власништву Медичија
Вила у Палађију (Villa Il Palagio), од 1377. до 1548.
Вила дела Пјаноре (Villa delle Pianore) у Санта Марија а Монтеу , од око 1596. до 1737.
4 Виле и резиденције Медичијевих ван Тоскане
Медичи су имали бројне градске резиденције и ван територије Тоскане, као што су неке престижне палате у Риму:
Вила Мадама (Villa Madama) у у Риму (Roma), од 1518. до 1537.
Палацо Мадама (Palazzo Madama) у у Риму (Roma), од 1505. до 1537.
Вила Медичи (Villa Medici) у у Риму (Roma), од 1576. до 1738.
Велики број вила био је и у власништву мањих огранака династије, које овде нису побројане. Постоје и палате ван територије Италије а једна од значајних је Палата великих војвода Тоскане, позната као Тосканска палата (Тосканскы палац), која се налази у Прагу (Чешка) на западној страни Храдчанског трга (Hradčanské náměstí), подигнута крајем 17. века и која се приписује француском архитекти Жан Батисту Матјеу (Jean Baptiste Mathieu).


У математици, полупрост број ( такође се назива бипрост или 2 - скоро прост број  , или пку број) је природни број који је производ два (не обавезно различита) проста броја. У полупрости бројеви мањи од 100 су 4 , 6 , 9 , 10 , 14, 15, 21, 22, 25 , 26, 33 , 34 , 35 , 38 , 39 , 46 , 49 , 51 , 55 , 57 , 58 , 62 , 65 , 69 , 74 , 77, 82 , 85 , 86 , 87 , 91 , 93, 94 , и 95. ( секвенца А001358 у ОЕИС ) . Полупрости бројеви који нису савршени квадрати се зову дискретни , или различити, полупрости бројеви .
 По дефиницији , полупрости бројеви немају сложене чиноце осим себе . На пример, број 26 је полупрост број и његови једини чиниоци су 1, 2 , 13, и 26.
1 Карактеристике
Укупан број простих чинилаца Ω (н) за полупрост број н је два, по дефиницији . Полупрост број је или квадрат или бесквадратни број. Квадрат било ког простог број је полупрост број , тако да је највећи познати полупрост број увек квадрат највећег познатог простог броја , осим ако чиниоци полупростог броја нису познати . То је замисливо, али вероватно не и да начин да се докаже већи полупрости број а не знајући два чинилац. Сложен број н недељив за просте бројеве  је полупрост број. Различите методе , као што су елиптичке псеудо криве и Голдвосер - Килијанова ЕЦПП теорема се користе за креирање доказа, нечинилаца полупростих бројева са стотинама цифара
. Ово се сматра новином , јер изградња њиховог метода може доказати слабост на факторизацији , и зато што је једноставније да се умножавају два проста броја заједно.
За полупросте бројеве n = pq вредности Еулеровог тотиент функције (број позитивних целих бројева мањих или једнаких за н су релативни прости бројеви н ) су посебно једноставне када се  p и q разликују :
φ(n) = (p− 1) (q− 1) = p''''q− (p + q) + 1 = n− (p + q) + 1.
Ако су p и q исти ,
φ(n) = φ(p2) = (p− 1) p = p2−p = n−p.
Концепт почетне функције зета се може прилагодити полупростим бројевима, који дефинишу константе као
(sequence A117543 in OEIS)
(sequence A152447 in OEIS)
(sequence A154928 in OEIS)
2 Апликације
Полупрости бројеви су веома корисни у области криптографије и теорије бројева , посебно у криптографију јавног кључа , где се користи RSA и генератора псеудослучајних бројева као што је Блум Блум Шуб . Ове методе се ослањају на чињеницу да је проналажење два велика проста бројева и њихово множење ( што је резултирало полупросте бројеве) рачунски једноставно, а проналажење оригиналних чинилаца изгледа тешко. У RSA чинилачном изазову, RSA сигурност је нудио награде за специфичних чинилачне велике полупросте бројеве и неколико их је и додељено. Последњи такав изазов је био 2007.године.
У практичној криптографији , није довољно изабрати само било који полупрост број; добар број мора да избегне велики број познатих специјалних намена алгоритама који су у одређеној форми. Чиниоци p и q  n и треба да буду врло велики, истог реда величине као и квадратног корена из n ; ово чини пребрајање делилаца и Полард Роов алгоритам непрактичним. У исто време они не треба да буду преблизу, јер број може бити брзо факторисан методом Фертманове факторизације . Број може такође бити изабран тако да нико од p − 1, p + 1, q − 1, , или q + 1 не буду углађени бројеви, и да штите од Полардовогp − 1алгоритма или Вилијамсовог p + 1 алгоритма . Међутим , ове провере не могу да узму будуће алгоритме или тајне алгоритама у обзир, а при том уводећи могућност да данас број у употреби може бити разломљен специјалним наменама алгоритама.
Године 1974. Арејсиб порука је послата са радио сигналом у звездано јато . Она се састојала од 1679 бинарних цифара намераваних да се тумачи као 23 × 73 битмапиране слике . Број 1679 = 23 × 73 је изабран јер је то полупрост број и стога може бити разломљен само доле у 23 редова и 73 колона , или 73 редова и 23 колона .


Пулавски-крило, галебово крило или пољско крило представља посебну конструкцију крила авиона, где се крило налази изнад трупа авиона, али при трупу је ломљено надоле и тиме састављено с њим. Посматрано спреда, такво крило личи на крило галеба. Његова предност била је у бољем виду за пилота, a, даље се показало, и изузетном маневрисању авионом.
Пулавски-крило названо је по свом проналазачу, пољском инжењеру Зигмунту Пулавском, који је овакво крило први пут реализовао 1928. године на ловачком авиону ПЗЛ П.1. Револуционарни дизајн авиона ПЗЛ П.1 инспирисао је затим многе друге конструкције, нпр:
: ПЗЛ П.7, ПЗЛ П.11, ПЗЛ П.24
: Лоар 46, АНФ Миро 170, АНФ Миро 180
: Аеро A.102
: Поликарпов И-15 (раније верзије)
: Вестленд Лисандер
: Икарус ИК-2
Друге конструкције авиона 1930-их и 1940-их имале су исто крила налик галебовим, међутим, не у варијанти као што је типично за Пулавски-крило, нпр:
: ДФС Хабихт, Јункерс Ju 87
: Вот F4U


Ћирилица је српска политичка телевизијска емисија. Њен аутор и водитељ је био Миломир Марић, а по његовом напуштању телевизије Happy, водитељка је Ана Стојадиновић. Емисију емитује Happy. Једна је од најпознатијих и најдуговечнијих политичких ток-шоу емисија у Србији. Након што је Марић напустио Happy, покренуо је емисију Ћирилица Миломира Марића коју емитује Прва српска телевизија.


Морготов прстен (Morgoth's Ring) је десети том серијала The History of Middle-earth, који је Кристофер Толкин саставио на основу рукописа свог оца Џ. Р. Р. Толкина. Објављен је 1993. године. Књига садржи „Анале Амана”, који приказују историју Арде са уносима по годинама, као у стварним аналима, и „Athrabeth Finrod ah Andreth”, који представља разговор о смрти и бесмртности између једног вилењака и једне жене.
Рецензенти су поздравили овај том, истичући да показује како се Толкин суочавао са тешким питањима сопствене митологије и како се мучио да их усклади, до те мере да неуспешно покушава да разори и изнова изгради целокупну космологију Арде. Међу темама којима се књига бави налазе се смрт, бесмртност и степен у којем је Толкин унео хришћанство у Средњу земљу; зло и порекло оркова; као и Толкинови покушаји да своју митологију замени „измишљеном историјом”.
1 Садржај
Морготов прстен представља изворни материјал и уредничке коментаре о следећем:
Каснијим ревизијама Силмарилиона (из 1951) — које показују како се Толкин вратио својим легендама и драстично их преправио.
„Аналима Амана” — историји света од доласка Валара на Арду до сакривања Валинора након побуне и прогонства Нолдорa. Написани су у облику уноса по годинама различите дужине, слично стварним аналима. Толкин приписује ово дело нолдорском учењаку и лингвисти Румилу из Тириона. Сачуване су три верзије текста: пажљиво исправљени рукопис, откуцани текст и његова копија на индиго папиру, при чему сваки садржи различите исправке и белешке, као и откуцани текст ранијих делова текста који се разликује од претходног. Кристофер Толкин претпоставља да је први откуцани текст настао 1958. године. Према другом тексту, нолдорски изгнаници у Средњој земљи памтили су „Анале Амана” и пренели своје знање људима са Нуменора, одакле је оно коначно стигло у Арнор и Гондор. Ово је прерада ранијих „Анала Валинора” и блиско је повезана са наративом недовршеног „Квента Силмарилиона” из 1937. године. „Анали Амана” прелазе од сажетог наратива ка детаљнијем и потпунијем опису догађаја кроз хронологију.
„Законима и обичајима међу Елдарима” — више есеја и легенди о Елдарима (вилењацима), нарочито о њиховим обичајима везаним за парење и давање имена, као и о њиховим схватањима фее (душе) и хрое (тела).
„Athrabeth Finrod ah Andreth” — разговору између два лика, Финрода Фелагунда, вилењачког краља, и Андрет, смртне жене, о природи смрти и бесмртности, и начинима на које вилењаци и људи доживљавају своје различите патње; као и о исцељењу света и страху од смрти кроз наду у долазак Еруа Илуватара у Средњу земљу.
„Причи о Аданел” — средњеземаљска верзија Пада човека, придодата уз „Athrabeth”.
„Преображеним митовима” — неколико фрагмената о Морготу, Саурону и проблему порекла оркова. Овај одељак, који нуди недоследна решења тог проблема, често се цитира у расправама о Толкиновом легендаријуму и представља ауторове касније, развијене ставове о неким кључним темама.
1.1 Наслов и натписи
Наслов овог тома потиче из једне реченице из једног од Толкинових есеја: „Као што је Саурон усредсредио своју моћ у Јединствени прстен, Моргот је расуо своју моћ у саму материју Арде, тако да је цела Средња земља била Морготов прстен.”
На првим страницама сваког тома Историје Средње земље налази се натпис у феанорским карактерима (Тенгвар, писмо које је Толкин осмислио за Високе Вилењаке), који је написао Кристофер Толкин и који описује садржај књиге. Натпис у Књизи X гласи: „У овој књизи дати су многи познији списи Џона Роналда Руела Толкина који се тичу историје старих дана, од Музике Аинура до сакривања Валинора; овде се много говори о Сунцу и Месецу, о бесмртним Елдарима и смрти Атана; о настанку оркова и злој моћи Мелкора, Моргота, Црног Непријатеља Света.”
2 Пријем
2.1 Смрт, бесмртност и хришћанство
Рецензирајући Морготов прстен за журнал Mythlore, Глен Гуднајт је написао да у њој Кристофер Толкин води читаоца у „нову трећу фазу очевог поимања Средње земље након писања Господара прстенова — његово прерађивање и додавање митологији.” По његовом мишљењу, књига представља велико „тектонско померање”, доносећи „запањујућа открића“ о Толкиновом развоју Средње земље. Једно од тих открића је „Athrabeth Finrod ah Andreth” (Расправа Финрода и Андрет), дело које је требало да буде последњи прилог у додатку Силмарилиона; оно представља гледишта о смрти која имају људи и вилењаци. Андрет се жали на неправедност кратког људског живота, верујући да је смрт наметнуо Моргот, док Финрод говори о нади и тврди да смрт људима није наметнута, већ дата од стране Еруа. Толкин у коментару тог одломка пише да је „Финрод већ наслутио да је искупитељска улога првобитно била посебно додељена људима”, што наводи Гуднајта да закључи да Толкин овде „веома блиско повезује своју митологију са својом вером и теолошким уверењима у примарном свету”.
У својој књизи The Evolution of Tolkien's Mythology из 2008. године, Елизабет Витингам назива Атрабет Толкиновим најближим приступом хришћанској теологији у целом његовом легендаријуму. Она такође напомиње да је Глорфиндел једини вилењак који је реинкарниран, док је Толкин тај концепт одбацио на свим другим местима. Према речима Дидри Досон, која је рецензирала Витингамину књигу, то указује на чињеницу да је Толкин сачувао „могућност” тог нехришћанског концепта како би вилењацима омогућио бесмртност.
2.2 Зло и порекло оркова
Толкин се дуго и безуспешно борио са питањем порекла оркова: да ли су они „непоправљиво зли” (ако потичу из зла) или, као што овде наводи, потичу од људи (који би могли бити искупљени). Амелија Ратлиџ пише да је „теодицеја, проучавање правде и природе зла”, „централна тема” Морготовог прстена. Дејвид Братман, у билтену Mythprint, сматра занимљивим Толкиново објашњење да, за разлику од Сауронове, Морготова злоба није могла бити потпуно истерана из света, јер је он себе расуо кроз целокупну физичку материју света. Све у свему, Братман пише да су филозофски списи у овом тому „различити од скоро свега другог” у Историји Средње земље, пошто „највише подсећају на нека од дугих, саморазјашњавајућих писама која је Толкин писао читаоцима крајем 1950-их”.
2.3 „Измишљена историја” насупрот митологији
Чарлс Ноуд пише да је Толкин „практично покушавао [деструктивну] поновну изградњу своје митологије”, укључујући космологију Арде, „вилењачку реинкарнацију, порекло оркова и моћи Моргота”. Ноуд коментарише да је покушај да се преобликује космологија био „узнемирујући и деструктивни дебакл” који би, у суштини, демитологизовао читаву Толкинову митологију, али да је у осталим покушајима решавања проблема Толкин углавном био успешан. Дидри Досон описује ту ситуацију као Толкиново „поступно удаљавање од архетипова и структура старих паганских митова ка митологији за модерно доба, која укључује више елемената инспирисаних библијским текстовима”, што се може видети у Морготовом прстену.
Братман коментарише да читалац у одељак „Преображени митови” улази на сопствени ризик, „јер ћете овде видети како аутор испитује саме темеље своје субкреације”. Тај материјал такође открива зашто Толкин није могао да доврши Силмарилион, јер се мучио са својом променљивом представом о томе да ли је прихватљивија митологија или „измишљена историја”. Каснији том Природа Средње земље приказује још више Толкинових покушаја да разреши ову дилему.
2.4 Структура Силмарилиона
Гуднајт пише да би материјали у Морготовом прстену могли радикално да промене Силмарилион, да је Толкин поживео довољно да га заврши „према сопственом задовољству”. Ноуд, у рецензији Морготовог прстена за Mallorn, одобрава Толкинову намеру да свом планираном Силмарилиону да облик у којем би се „Athrabeth” налазио на крају текста, а „Велике приче” биле штампане у целини као додаци. По његовом мишљењу, та структура би представљала велико унапређење. Он хвали Кристофера Толкина за „јасноћу излагања... обучену у изразиту грациозност”.


Елис /ˈiːlɪs/ или Елија /ɪˈlaɪ.ə/ (Ήλιδα, романизовано: Ilida, Атички Грчки: Ἦλις, романизовано: Ēlis /ɛ̂ːlis/; еленски: Ϝᾶλις /wâːlis/, етоним: Ϝᾱλείοι[1])) је древни округ у Грчкој који одговара модерној регионалној округу Елис.
Елида се налази у јужној Грчкој на Пелопонезу, омеђена на северу Ахајом, на истоку Аркадијом, на југу Месенијом и на западу Јонским морем. Током архаичног и класичног периода, полис „град-држава“ Елиде контролисао је већи део региона Елиде, највероватније кроз неравноправне уговоре са другим градовима, многи становници Елиде били су Перијеци — аутономни и слободни (уживали слободу, али нису поседовали грађанска права). Перијеци су, за разлику од других Спартанаца, могли слободно да путују између градова..
Локални облик имена је био Валис, или Валеија, а његово значење је, по свој прилици, било „низија“ (упореди са речју „долина“). По својој физичкој конституцији Елида је слична Ахаји и Аркадији, његове планине су само изданаци аркадијских висоравни, а његове главне реке се напајају аркадијским изворима.
Према Страбону, прво насеље је створио Оксил Етолијанац који је дошао тамо и потчинио становнике. Град Елида је прошао кроз синоецизам — како Страбон примећује — 471. п. н. е..[6] Елида је имала власт над местом Олимпија и руководила Олимпијским играма.
Дух игара утицао је на формирање пијаце, осим булетериона, места где се састајало „грађанско веће“, које се налазило у једној од фискултурних сала, већина осталих зграда је била везана за игре, укључујући две гимназије , палестру, и еланодик (кућа судија).
1 Историја
1.1 Рана историја
Првобитни становници Елиде звали су се Какони и Пароратаје. Хомер их помиње први пут у грчкој историји под насловом Епејани (Епеи), како су кренули у Тројански рат, а он их описује како живе у стању сталног непријатељства са својим суседима, Пилијанима. Крајем 11. века пре нове ере Доријанци су извршили инвазију на Пелопонез, а Елида је припала Оксилима и Етолији.
Ови људи, спајајући се са Епејцима, формирали су моћно краљевство на северу Елиде. Након ових многих промена у политичкој дистрибуцији земље, све док није дошло до признавања само три племена, свако независно од другог. Ова племена су била Епејци, Минојци и Елеанци. Међутим, пре краја 8. века пре нове ере, Елеанци су победили оба своја ривала и успоставили своју превласт над целом земљом. Међу осталим предностима које су тиме стекли било је право на прослављање и контролу Олимпијских игара, које је раније било прерогатив Пизанта. Олимпија је била у Елидској земљи Извори датирају прве игре у 776. годину пре Христа. Хеланодиканци, судије Игара, били су елидског порекла. Покушаји које су Пизатанци чинили да поврате изгубљену привилегију, током периода од скоро две стотине година, коначно су се завршили потпуним уништењем њиховог града од стране Елида. Од времена овог догађаја 572. п. н. е. па до Пелопонеског рата, мир у Елиди је остао непоремећен.
1.2 Демократија у Елиди
Елида је била традиционални савезник Спарте, али се градска држава придружила Аргосу и Атини у савезу против Спарте око 420. п. н. е. током Пелопонеског рата. То је било због спартанске подршке независности Лепреума. Као казну након предаје Атине, Елида је била приморана да преда Трифилију 399. године пре нове ере Ерик В. Робинсон (амерички историчар) је тврдио да је Елида била демократска држава око 500. године пре нове ере, на основу раних натписа који сугеришу да би људи могли да направе и мењају законе. Робинсон даље верује да књижевни извори имплицирају да је Елида наставила да буде демократска све до 365. године, када се чини да је олигархијска фракција преузела контролу (Xen. Hell. 7.4.16, 26). У једном тренутку средином четвртог века, демократија је можда обновљена, јер је уска олигархија замењена новим уставом који је дизајнирао Формио из Елиде, Платонов ученик (Arist. Pol. 1306a12-16; Plut. Mor. 805d, 1126c).
Чини се да је класична демократија у Елиди функционисала углавном кроз народну скупштину и савет, две главне институције већине полиса. Савет је у почетку имао 500 чланова, али је нарастао на 600 чланова до краја петог века (Thuc. 5.47.9). Постојао је и низ јавних званичника као што су демиоургои који су редовно подносили јавне ревизије.


Angry Birds филм (The Angry Birds Movie; дословно као Љуте птице филм) је финско-амерички анимирани хумористички филм из 2016. године заснован на Rovio Entertainment истоименој серији видео-игрица, који продуцирају Columbia Pictures и Rovio Animation и дистрибуира Sony Pictures Releasing. Режисери филма су Клеј Кејтис и Фергал Рејли у свом режисерском дебију и написао га је Џон Вити. Главне гласове улоге тумаче Џејсон Судејкис, Џош Гед, Дени Макбрајд, Маја Рудолф, Шон Пен, Тони Хејл, Киган-Мајкл Кеј, Бил Хејдер и Питер Динклиџ.
Angry Birds филм је изашао 20. маја 2016. године у Сједињеним Америчким Државама и Канади. Филм је остварио финансијски успех, зарадивши преко 352 милиона долара широм света и поставши четврти филм заснован на игри који је највише зарадио, иза филмова Warcraft: Почетак, Покемон: Детектив Пикачу и Rampage. Наставак филма је изашао 19. августа 2019. године, чији је копродуцент Sony Pictures Animation. Филм је добио помешане коментаре критичара који су похвалили анимацију и гласовну глуму али су критиковали причу и хумор.
У Србији је премијера била 7. маја 2016. године, са синхронизацијом на српски језик. Дистрибуцију је радио Con Film, а синхронизацију Ливада Београд.
1 Радња
Радња филма одвија се на острву насељено искључиво срећним птицама — или је бар већина њих срећна. У овом рају, Црвени (птица са проблематичним темпераментом), луди Чак и нестабилни Бомба одувек су били аутсајдери. Али када острво посете мистериозне зелене свиње, управо ће ова тројица имати задатак да открију због чега су ова створења посетила баш њихово мало место.


Биљке фамилије магнолијâ (Magnoliaceae) су атрактивне и као декоративне биљке и због своје еволуционе примитивности. Ареал распрострањења фамилије је скоро космополитски - примарно настањују све континенте изузев Африке и Европе. Услед декоративности ареал је проширен на све континенте.
1 Основне карактеристике биљака фамилије
Поседују просте, ретко режњевите, листове и ефемерне залиске. Цветови су терминални, најчешће крупни, бели или јарких боја, актиноморфни, ацикличног распореда цветних листића на јако издуженој цветној ложи. У цвету се налази много спирално распоређених оплодних листића и прашника (који нису диференцирани на филамент и прашничке кесице).
Плод је углавном спиралан, збиран, изграђен од мешкова, подсећа на шишарку. У неким случајевима карпеле током раста срастају у меснати синкарпијум или дрвенасту чахуру. Основни број хромозома је х=10.
2 Систематика и филогенија фамилије
Фамилија се традиционално дели на две монофилетске потфамилије Magnolioideae и Liriodendroidae, са шест, односно једним родом. Филогенетски односи унутар потфамилије Magnolioideae нису у потпуности разјашњени услед велике просторне дивергенције родова и бројности врста унутар рода Magnolia. Новија истраживања указују на то, да су традиционално схваћени родови углавном полифилетски, нарочито род Magnolia, чији су подродови и секције сродни са другим родовима (Elmerillia, Michelia) пре него са остатком рода.
потфамилија Magnolioideae*трибус Magnolieae**Kmeria (5 врста)
Magnolia (128 врста)
Manglietia (29 врста)
Pachylarnax (2 врсте)
трибус Michelieae**Elmerillia (4 врсте)
Michelia (49 врста)
потфамилија Liriodendroidae*Liriodendron (2 врсте)
Палеоботаничка истраживања заједно са молекуларнобиолошким показују основне токове дивергенције током еволуције потфамилије Magnolioideae:
од основне еволуционе гране, широког америчко-азијског распрострањења, најпре су се одвојили тропски амерички представници (пре око 42 милиона година, средином Еоцена)
затим су дивергирали тропски азијски и карипски представници (пре око 36 милиона година, касни Еоцен)
остатак групе се еволуционо одвојио на азијске и северноамеричке представнике умерених предела (пре око 25 милиона година, касни Олигоцен).


Мрежа универзитета Балкана (Balkan Universities Network) или Асоцијација универзитета Балкана (Balkan Universities Association) је удружење универзитета југоисточне Европе. Настало је након распада СФР Југославије и завршетка ратова у Југославији. Олакшава регионалну сарадњу у контексту ширења сектора високог образовања изазваног оснивањем нових приватних и државних универзитета (поред традиционалних школа са постојећим институционалним везама).
Помогла је у размени искустава у имплементацији Болоњског процеса на балканским универзитетима. Циљ мреже је размена знања и искустава у истраживању и образовању, међусобно прихватање сертификата, подстицање професора и студената за већу мобилност између универзитета и коришћење програма подршке за размену студената. Поред билатералних састанака, одржавају се и конференције које се ротирају између универзитета чланица.


Јамајска интензивна клиника читања (Jamaica Intensive Reading Clinic; абревација JIRC) је невладина организација која се налази у Монтегу беју у Јамајци. Организација је основнана 2014. године са циљем промоције образовања међу младима на Јамајци.
1 Мисија и активности
Јамајска интензивна клиника је основана у Монтего беју 2014. године од стране Сантане Морис. Мисија организације је да помогне ученицима да савладају читање и промоције образовања и писмености међу младима на Јамајци.
је организовао три Свеострвска летња кампа читања (All Island Summer Reading Camps) између 2016. и 2018. године који су одржани у свим парохијама Јамајке Циљ кампова је да „искорени малу писменост на Јамајци тако што ће стратешки да учи студенте да читају”.
Друга едиција кампа је одржана између 24. и 28. јула 2017. године и окупила је 1500 деце на 15 локације у 14 парохија, а мото кампа је био „Прелажење преко баријера: Стварање писмених заједница у 21. веку” Програм је обухватио пет главних компоненти писмености - Флуентност, разумевање прочитаног, развој вокабулара, фонемика и фонолошки развој. Специјалисти за описмењавање и директори су били укључени у рад са студентима којима је највише требала помоћ.
Тренутни извршни директор организације је Сантана Морис.


У рачунарству, приближно поклапање ниске (често неформално названо расплинуто поклапање ниске) је техника проналажења ниски које приближно одговарају обрасцу (уместо тачно). Проблем приближног поклапања ниске се углавном дели на два потпроблема: проналажење поклапања приближне подниске унутар дате ниске и проналажење ниски у речнику који одговарају обрасцу приближно.
1 Преглед
Прецизност поклапања се одређује на основу броја примитивних операција потребних за претварање ниске у тачно поклапање. Овај број се назива едит растојање између ниске и обрасца. Уобичајене примитивне операције су:
додавање: cot → coat* брисање: coat → cot* замена: coat → cost
Ове три операције могу бити уопштене као форма замене додавањем NULL карактера (овде приказаног симболом *) где год је карактер обрисан или убачен:
додавање: co*t → coat* брисање: coat → co*t* замена: coat → cost
Некада се у приближном поклапању транспозиција, у којој се позиције два слова у ниски замене, третира као примитивна операција. Промена cost у cots је пример транспозиције.
Различита приближна поклапања намећу различита ограничења. Нека поклапања користе једну општу безтежинску цену, тј. она представља укупан број примитивних операција потребних да за претварање поклапања у образац. На пример, ако је образац coil, foil се добија једном заменом, coils једним додавањем, oil једним брисањем, а foal са две замене. Ако се све операције рачунају као једна јединица цене и ограничење је постављено на један, foil, coils, и oil се рачунају као поклапања, док foal не.
Друга поклапања одређују број операција сваког типа посебно, док нека постављају укупну цену али дозвољавају различите вредности да буду додељене различитим операцијама. Нека поклапања дозвољавају одвојене доделе ограничења и вредности различитим групама у обрасцу.
2 Проблем формулације и алгоритми
Једна могућа дефиниција приближног поклапања ниске је следећа: Дата је ниска обрасца: и ниска текста , пронаћи подниску у T, који има најмање едит растојање до обрасца P од свих могућих подниски у T.
Приступ грубом силом (brute-force приступ) би био да се израчуна едит растојање до P за све подниске у T, и онда одабрати подниску са најмањим растојањем. Међутим, временска сложеност овог алгоритма би била O(n3 m).
Боље решење, које је предложио Селерс, ослања се на динамичко програмирање. Овде се проблем другачије формулише: за сваку позицију j у тексту T и сваку позицију i у обрасцу P, израчунати најмање едит растојање између првих i карактера обрасца , и било које подниске из T који се завршава на позицији j.
За сваку позицију j у тексту T, и сваку позицију i у обрасцу P, проћи кроз све подниске у T завршно са позицијом j, и одредити која од њих има најмање едит растојање до првих i карактера обрасца P. Записати најмање растојање као E(i, j). Након израчунавања E(i, j) за све i и j, можемо лако наћи решење почетног проблема: то је подниска за коју је E(m, j) најмање (где је m дужина обрасца P).
Израчунавање E(m, j) је веома слично израчунавању едит растојања између две ниске. У ствари, можемо искористити алгоритам за израчунавање Левенштајновог растојања за израчунавање E(m, j), једина разлика је да морамо прва два реда иницијализовати нулама, и чувати пут израчунавања, што је, зависно да ли користимо E(i − 1,j), E(i,j − 1) или E(i − 1,j − 1) у израчунавању E(i, j).
У низу који садржи вредности E(x, y) одаберемо најмању вредност у последњем реду, нека је то E(x2, y2), и пратимо пут израчунавања уназад, све до нултог реда. Ако је поље до ког смо стигли E(0, y1), онда је T[y1 + 1] ... T[y2] подниска од T са најмањим едит растојањем до обрасца P.
За израчунавање низа E(x, y) је потребно O(mn) времена користећи алгоритам који примењује динамичко програмирање, док за део тражења пута уназад треба O(n + m) времена.
3 Онлајн насупрот офлајн
Традиционално, алгоритми за приближно поклапање ниске се класификују у две категорије: онлајн и офлајн. Са онлајн алгоритмима образац се може обрадити пре претраге, али текст не може. Другим речима, онлајн технике раде претрагу без индекса. Рани алгоритми за онлајн приближно поклапање су предложени од стране Вагнера и Фишера и Селерса. Оба алгоритма су заснована на динамичком програмирању али решавају различите проблеме. Селерсов алгоритам претражује приближно за подниску у тексту, док алгоритам Вагнера и Фишера израчунава Левенштајново растојање и одговара једино за расплинуту претрагу речника.
Онлајн технике претраге су унапређиване у више наврата. Можда је најпознатије унапређење битап алготирам (такође познат као шифт-или и шифт-и алгоритам) који је веома ефикасан за релативно кратке ниске образаца. Битап алгоритам представља језгро Јуникс програмског алата за претрагу агреп. Преглед алгоритама за онлајн претрагу је урађен од стране Г. Навара.
Иако постоје веома брзе онлајн технике, њихов учинак на великим количинама података је неприхватљив. Претпроцесирање текста или индексирање чини претрагу драстично бржом. Данас постоји велики број алгоритама за индексирање. Међу њима су суфиксна стабла, метричка стабла и н-грам методе. Детаљан преглед техника индексирања које омогућавају проналажење произвољне подниске у тексту је дао Наваро et al.. Рачунарски преглед речничких метода (нпр. метода које омогућавају проналажење сви речи из речника које приближно одговарају обрасцу претраге) је дао Бојцов .
4 Примене
Најчешћа примена приближних поклапања до скора је била у провери писања. Са доступношћу великих количина ДНК података, веома важна примена је постала и проверавање поклапања секвенци нуклеотида. Приближно поклапање се такође користи у филтрирању непожељне имејл поште. Поклапање ниски се не може користити за већину бинарних података, као што су слике и музика. Они захтевају другачије алгоритме, као што је акустични отисак.


Сан Рафаел (San Rafael) град је у америчкој савезној држави Калифорнија. По попису становништва из 2020. у њему је живело 61.271 становника.
1 Географија
Град има укупну површину од 58 км2. 43 км2 је копно, а 16 км2 (26,42%) је вода.
Обала Сан Рафаела је историјски била у значајној мери насипана како би се омогућио развој земљишта, са темељним заливским блатом дебљине до 27 метара. На одређеним локацијама, као што је Мерфис Поинт, пешчар или шкриљац избијају кроз блато.
Сан Рафаел има широку разноликост природних станишта, од шума до мочварних и естуарних окружења. Његове мочваре су дом угрожене врсте сланог мочварног миша. Постоје и приобална подручја, укључујући коридоре Сан Рафаел Крика и Милер Крика.
1.1 Клима
Сан Рафаел има топлу летњу медитеранску климу, са благим зимским температурама које ретко достижу тачку смрзавања. Национална метеоролошка служба извештава да је август обично најтоплији месец са највишом температуром од 26,7 °C и најнижом од 12,8 °C. Децембар, најхладнији месец, има просечну највишу температуру од 12,8 °C и просечну најнижу од 5 °C. Највиша забележена температура је 43,3 °C, забележена у јуну 1961. Највиша температура последњих година, 42,2 °C, догодила се 23. јула 2006. и поново 42,2 °C 6. септембра 2020. Рекордно најнижа температура била је -6,7 °C 22. децембра 1990. У просеку има 17,9 поподнева годишње са највишом температуром од 32,2 °C или више и 1,2 поподнева са највишом температуром од 37,8 °C или више. Температуре смрзавања (0 °C или ниже) јављају се у просеку 3,6 јутра.
2 Демографија
Према попису становништва из 2010. у граду је живело 57.713 становника, што је 1.650 (2,9%) становника више него 2000. године.
Група'2000.'2010.
Белци
36.960 (65,9%)
34.031 (59,0%)
Афроамериканци
1.257 (2,2%)
1.154 (2,0%)
Азијати
3.133 (5,6%)
3.513 (6,1%)
Хиспаноамериканци
13.070 (23,3%)
17.302 (30,0%)
Укупно
56.063
57.713


Теруел (Teruel) је главни град арагонске покрајине Теруел, и налази се централноисточном делу Шпаније. Теруел је са својих 34.240 становника најслабије насељени провинцијски главни град Шпаније. Налази се на рекама Гвадалфијар и Алфамбра, на надморској висини од 915 m и карактеришу га хледне и оштре зиме и сува и топла лета.
Године 2001, УНЕСКО је прогласио мудехарску архитектуру Теруела светском баштином, проширивши своју одлуку из 1986. када је светском баштином била проглашена мудехарска архитектура Арагона.
1 Становништво
Према последњем попису из 2006. године, Теруел има 34.240 становника. Теруел је најслабије насељен провинцијски главни град. Има најмањи проценат становништва између 19 и 29 година, а с друге стране, има веома висок проценат људи старијих од 65 година.
Забачени географски положај Теруела и изолованост планинама као и низак број становника довели су до релативне изолације Теруела у оквиру Шпаније. Године 1999, покранута је кампања „Теруел постоји“ (Teruel existe) с циљем да се скрене пажња јавности и државних институција на изолованост и запостављеност града и да се подстакне веће улагање у град и провинцију. Захваљујући тој кампањи, саобраћајне везе између Теруела и осталог дела Шпаније су доста унапређене градњом ауто-пута Сарагоса-Сагунто. Међутим, Теруел је и даље једини провинцијски главни град који нема директну железничку везу са главним градом Шпаније, Мадридом.
2 Клима
Теруел има континентално медитеранску климу. Лети су температуре благе иако се великим колебањима, а зиме су хладне са веома ниским температурама које понекад достижу и -10º. Падавине су минималне зими, а максималне на крају пролећа.
Највиша забележена температура је била 39,0 °C 3. јула 1994. године, а најнижа -19C °C 26. децембра 2001.
3 Историја
Историја Теруела сеже још у доба када су Иберијско полуострво насељавали Ибери, који су град звали Турболета. И данас постоје остаци тог града у археолошком налазишту Алто Чакон (Alto Chacón). Касније су у ову област дошли Римљани, па Визиготи, а потом су га освојили и Маври, који су оствили трага у прелепим мудехарским споменицима којима овај град обилује.
У средњем веку, Теруел је имао значајну јеврејску заједницу која је уживала одређене привилегије и чији су се чланови бавили углавном трговином и занатима. Током прогона 1391. године, многи од Јевреја су побијени, а они који су преживели прихватили су хришћанство како би спасли животе.
У Шпанском грађанском рату, Теруел је претрпео значајне штете. Битка за Теруел, која је трајала од децембра 1937. до фебруара 1938, била је једна од најкрвавијих у целом рату. Град је наизменично падао у руке републиканцима и националистима, и у току самог рата више пута је био бомбардован из ваздуха и са земље. Обе стране су имале око 100.000 мртвих за три месеца ратовања на овом подручју.
4 Културни споменици
Лепота исламског културног наслеђа овог града је била потврђена 1986. године, када је УНЕСКО прогласио мудехарску архитектуру Теруела као светску баштину под именом Мудехарска архитектура Арагона. Конкретни споменици на које се односила ова титула су:
Катедрала Санта Марија де Медијавиља,
Црква Сан Педро,
Црква Сан Мартин,
Црква Спаситеља.
У цркви Сан Педро се налазе мумифицирана тела Исабел Сегуре, богате госпође, и Дијега де Марсиље, сиромашног војника који се борио у Крсташким ратовима, чувених љубавника из Теруела, чија се љубав завршила несрећно, и која је била инспирација многим писцима током историје (Харценбуш, Томас Бретон).
Један од најпознатијих споменика Теруела је и мала скулптура бика на врху стуба, позната под именом Торико (Torico), што значи "бикчић“, и налази се на главном тргу Карлос Кастел, познатија као Плаза де Торико.
5 Празници
Грађани Теруела прослављају свог свеца заштитника Сан Кристобала, упрвој половини јула и празновање траје недељу дана. Централни дани празника су дани другог викенда у месецу, који се зову Вакиља де Анхел (Vaquilla del Angel; у преводу, Анхелова кравица), и тада се време проводи на улици у песми и игри током целог дана и ноћи, организују се кориде и трчање пред биковима по улицама у центру града, а људи ручавају и вечеравају на улици. Овај празник је иначе посвећен споменику на тргу у центру града, Торику
Такође је веома важан празник Свадба Исабел Сегуре (Bodas de Isabel de Segura) који се прославља трећи викенд у фебруару. Овај празник се слави у част љубавницима из Теруела, Дијегу де Марсиљи и Исабел де Сегура. Тог викенда, хиљаде грађана Теруела и туриста се облаче у средњовековну одећу и шетају се улицама на којима је постављен вашар и атмосфера је у духу 13. века.
Ускршњи уторак је такође једна битна прослава када се слави Проповед тортиљи (Sermón de las Tortillas). Овај празник има корене у хришћанском оснивању града, када су се сваке године на ускршњи уторак бирали посланици у градском савету. Овај дан се прославља тако што се тог дана излази ван града и организује се ручак на отвореном, док град остаје практично празан.
6 Партнерски градови
Лублињец


Pantone (стилизовано као PANTONE) је америчко друштво са ограниченом одговорношћу са седиштем у Карлштату, најпознатије по својим системима за подударање боја и именовања боја који се користи у разним индустријама, посебно у графичком дизајну, модном дизајну, дизајну производа, штампи и производњи; подржава управљање бојама од дизајна до производње, у физичким и дигиталним форматима, међу материјалима са и без премаза, памуком, полиестером, најлоном и пластиком.
Pantone је подружница X-Rite, која је подружница Veralto групе.
1 Историја
Pantone је основан у Њу Џерзију 50-их година прошлог века као комерцијална штампарска компанија браће Мервина и Џесија Левина, M & J Levine Advertising. 1956. његови оснивачи, обојица руководиоци у оглашавању, запослили су недавно дипломираног студента Универзитета Хофстра, Лоренса Херберта, као запосленог са скраћеним радним временом. Херберт је користио своје знање хемије да систематизује и поједностави залихе пигмената компаније и производњу обојених мастила. До 1962. Херберт је водио одељење за мастила и штампање са профитом, док је одељење за комерцијално излагање било у дуговима од 50000 америчких долара; потом је купио технолошку имовину компаније од браће Левин за 50000 америчких долара и преименовали их у „Pantone“.
Главни производи компаније укључују водиче, који се састоје од великог броја танких картонских или пластичних листова, одштампани на једној страни са низом сродних узорака боја, а затим повезани у мали „лепезасти сноп“. На пример, одређена „страница“ може садржати неколико жутих боја различитих нијанси.
Идеја која стоји иза тога омогућава дизајнерима да „ускладе боје“ одређене боје када дизајн уђе у фазу производње, без обзира на опрему која се користи за производњу боје. Овај систем су широко усвојили графички дизајнери и репродукцијске и штампарске куће. Pantone препоручује да се PMS водичи за боје купују годишње, јер њихове боје временом постају жућкасте. Варијација боја се такође јавља унутар издања на основу коришћеног папира, док се варијација боја између издања јавља када дође до промена у коришћеном специфичном папиру.
X-Rite, добављач инструмената и софтвера за мерење боја, купио је Pantone за 180 милиона америчких долара у октобру 2007. X-Rite је купила Danaher Corporation 2012. У септембру 2023. Danaher је завршио корпоративно издвајање свог сегмента за заштиту животне средине и примењена решења под називом Veralto.
1.1 Спор око компаније Adobe
2022. спор између компанија Pantone и Adobe резултирао је уклањањем координата боја Pantone из Photoshop-а и осталог Adobe-овог софтвера за дизајн, што је довело до тога да су боје у дигиталним документима графичких уметника замењене црном бојом, осим ако уметници не плате Pantone-у посебну месечну претплату од 15 долара. Уметници су оптужили Pantone и Adobe да држе њихов рад као таоце.
2 Pantone систем за подударање боја
Pantone систем за подударање боја је углавном стандардизовани систем репродукције боја; од 2019. има 2161 боју. Стандардизацијом боја, различити произвођачи на различитим локацијама могу се позивати на Pantone систем како би осигурали да се боје подударају без директног контакта једне са другом.
Једна таква употреба је стандардизација боја у CMYK. CMYK процес је метод штампања боја коришћењем четири боје: цијан, магента, жуте и црне. Већина штампаног материјала у свету се производи коришћењем CMYK процеса, а постоји и посебан подскуп Pantone боја које се могу репродуковати помоћу CMYK-а. Оне које је могуће симулирати путем CMYK процеса означене су као такве у водичима компаније.
Међутим, око 30% од 1114 спот боја Pantone система (од 2000.) не може се симулирати помоћу CMYK-а, већ са 13 основних пигмената (14 укључујући црну) помешаних у одређеним количинама, названих основним бојама. Ових 1114 боја обухватало је 387 боја са бројевима од 100 до 487 од 1975. и неке светлије боје од 600 до 732 од 1991. Оригиналне четвороцифрене боје уведене 1987. су ремапиране у троцифрене.
Pantone систем је касније омогућио и производњу многих посебних боја, као што су металик, флуоресцентне и пастелне. Постоји 56 флуоресцентних боја од 801 до 814 (првих 7 овде су основне боје, такозване Dayglo) и од 901 до 942. Металик боје за паковање (раније премиум металик боје) су смештене од 10101 до 10454 (54 од њих су додате касније, укупно 354, 2 основне боје сребрне 10077 и ружичасто златне 10412), док су нормалне металик боје смештене од 871 до 877 (првих 7 овде су основне боје) и од 8001 до 8965. Пастелне боје су од 9140 до 9163, а основне боје су 0131, 0331, 0521, 0631, 0821, 0921 и 0961. Иако је већина боја Pantone система изван штампаног CMYK, тек 2001. је почео да пружа преводе свог постојећег система са... Боје засноване на екрану. Боје засноване на екрану користе RGB систем за креирање различитих боја. Много боја је ван sRGB. Укинути Goe систем има RGB, LAB, SPD вредности са сваком бојом и има 10 основних боја, док су само 4 од тих нових: светло црвена, ружичаста, средње љубичаста и тамно плава. Осталих 6 је било у систему раније: жута 012, наранџаста 021, рубин црвена, зелена, процес плава и црна које су у Goe систему именоване средње жута, светло наранџаста, јарко црвена, светло зелена, средње плава и неутрална црна. (PMS има још 8 основних боја, неке нису монопигментисане: жута 010, црвена 032, топло црвена, родамин црвена, љубичаста, љубичаста, рефлекс плава, плава 072.)
Pantone боје се описују додељеним бројем („PMS 130“). PMS боје се скоро увек користе у брендирању и чак су нашле своје место у владиним законима и војним стандардима (за описивање боја застава и печата ). У јануару 2003. шкотски парламент је расправљао о петицији (референца PE512) да се плава боја у шкотској застави назива „Pantone 300“. Земље попут Канаде и Јужне Кореје и организације попут FIA такође су одлучиле да се позивају на одређене Pantone боје које ће се користити приликом производње застава. Америчке државе, укључујући Тексас, су поставиле законске PMS боје својих застава.
3 Боја године
Од 2000. Pantone проглашава одређену боју „Бојом године“. Два пута годишње компанија је домаћин, у једној европској престоници, тајног састанка представника група за стандарде боја из различитих земаља. Након два дана презентација и дебате, бирају боју за следећу годину; на пример, боја за лето 2013. изабрана је у Лондону у пролеће 2012.
Изабрана боја наводно се повезује са духом времена; на пример, у саопштењу за штампу којим је Honeysuckle (орлови нокти) проглашен бојом 2011. пише: „У временима стреса, потребно нам је нешто што ће нам подићи расположење. Орлови нокти су задивљујућа, стимулативна боја која покреће адреналин – савршена за отклањање депресије.“ Резултати састанка објављени су у Pantone View-у, који модни дизајнери, цвећари и многе друге компаније оријентисане на потрошаче купују како би им помогли у дизајнирању и планирању будућих производа. Pantone је 2016. и 2021. изабрао две боје за Боју године.
2012. боја године Tangerine Tango, коришћена је за креирање линије шминке, у партнерству са Sephor-ом. Линија производа, названа Sephora + Pantone универзум колекција, садржи вештачке трепавице украшене Tangerine Tango бојама, лакове за нокте, крему, шљокице и сјајеве за усне са високим садржајем пигмента. Пријављено је да је боја Emerald из 2013. ван sRGB гамута. Такође, Very Peri боја за 2022. присутна је у TCX (референца за обојени памук) и TPG (Текстилни папир – „зелени“ ) облику, овде су поменуте TCX за sRGB хексадецималне вредности.
4 Интелектуална својина
Pantone тврди да су њихове листе бројева боја и вредности пигмената интелектуална својина и да слободна употреба листе није дозвољена. Ово се често наводи као разлог зашто Pantoneбоје не могу бити подржане у софтверу отвореног кода и не налазе се често у јефтином власничком софтверу. Pantone је оптужен да је „намерно нејасан“ у вези са својим тачним правним тврдњама, али се признаје да би „најједноставнија тврдња била злоупотреба или разводњавање заштитног знака према некоме ко је произвео палету боја која се пласира на тржиште као компатибилна са Pantone-овим“.
Насупрот томе, стручњак за интелектуалну својину Арон Перзановски тврди да Pantone нема права интелектуалне својине над појединачним бојама или библиотекама боја.


Кућица за птице: Барселона (Bird Box Barcelona) шпански је филмски трилер из 2023. године. Спиноф је филма Кућица за птице из 2018. који је настао по истоименом роману Џоша Малермана.
==
Прати оца и ћерку, као и оне са којима се удружују, како би покушали да преживе дистопијску будућност у којој нико не преживи гледајући ентитете који су напали Земљу.
==
Марио Касас
Себастијан
Алехандра Хауард
Ана
Џорџина Кембел
Клер
Наила Шуберт
Софија
Дијего Калва
Октавио
Леонардо Сбараља
Естебан
Лола Дуењас
Изабел
Патрик Кријаду
Рафа
Гонзало де Кастро
Роберто


Марк Кевин Олбрајтон (Marc Kevin Albrighton; 18. новембар 1989) бивши је енглески фудбалер који је играо на позицији крила.
Олбрајтон је био члан омладинске школе Астон Виле 11 година након чега је заиграо за сениорски тим. Након 6 проведених сезона и позајмице Вигану, 2014. године је потписао уговор са Лестером са којим је освојио једну Премијер лигу и један ФА куп.
Играо је за репрезентације Енглеске до 20 и 21 године, али никада није играо за сениорски тим.
1 Трофеји
Лестер Сити* Премијер лига (1) : 2015/16.
ФА куп (1) : 2020/21.
ФА комјунити шилд (1) : 2021.
Чемпионшип (1) : 2023/24.


Технион — Израелски институт за технологију (הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל) је државни универзитет у Хаифи. Основан 1912. године под влашћу Осоманског царства, најстарији је универзитет у Израелу. Проглашен је једним од најбољих универзитета у Израелу и на Блиском истоку, док је такође сврстан међу 100 најбољих универзитета на свету према Академском рангирању универзитета у свету за 2022.


Људмила Алексејева (Lyudmila Alexeyeva; Јевпаторија, 20. јул 1927 — Москва, 8. децембар 2018) била је руска историчарка и активисткиња за људска права која је оснивач групе Московске Хелсинске групе, и једна од последњих совјетских дисидената који су били активни у модерној Русији.
1 Биографија
1.1 Совјетски период
У априлу 1968. године Алексејева је искључена из Комунистичке партије и отпуштена са посла, у издавачкој кући. Ипак, наставила је са активностима у одбрани људских права. Од 1968. до 1972. године тајно је радила као дактилографкиња првог подземног билтена Хроника актуелних догађаја посвећеног кршењу људских права у Совјетском Савезу.
У фебруару 1977, Алексејева је побегла из СССР-а у Сједињене Америчке Државе, након што су совјетске власти насилно зауставиле припаднике Хронике. У САД Алексејева је наставила да се залаже за унапређење људских права у Русији и радила је на Радију Слободне Европе/Гласу Америке. Постала је америчка држављанка 1982. Редовно је писала о совјетском покрету дисидената и за публикације на енглеском и руском језику у САД и другим местима, а 1985. објавила је прву свеобухватну монографију о историји покрета, Совјетско дисидентство. Поред тога, након пресељења у Сједињене Америчке Државе, Алексејева се бавила слободним радио новинарством за Радио Слободне Европе и одељењем за руски језик Глас Америке. Године 1990. објавила је The Thaw Generation; аутобиографију која је описала формирање совјетског покрета за дисиденте, а писала је заједно са Полом Голдбергом.
1.2 Повратак у Русију
Године 1989. поново је покренула Московске Хелсинске групе, након њеног распада 1982. Године 1993, после распада Совјетског Савеза, вратила се у Русију, а онда је постала председавајући Московске Хелсинске групе 1996. Придружила се 2000-их комисији која је основана ради саветовања председника Владимира Путина о питањима људских права, што је покренуло критике неких других активиста за права.
Алексејева је била критична према московским кремљским евиденцијама о људским правима и оптужила је владу за бројна кршења људских права, укључујући редовне забране ненасилних састанака и демонстрација и охрабривање екстремиста својом националистичком политиком, попут масовних депортација Грузијанца 2006. године и полицијских рација против странаца који раде на уличним пијацама. Такође, критиковала је понашање полицијских снага у Ингушетији и упозорила да се све веће насиље у републици може проширити на целу Руску Федерацију. Руске власти су је 2006. оптужиле за умешаност у британске обавештајне службе и примала је претње од националистичких група.
1.3 Стратегија 31
Од 31. августа 2009. године, Алексејева је била активни учесник у Стратегији 31 — редовни протест грађана на московском Тријумфалном тргу, у одбрани 31. члана (о слободи окупљања) из руског устава. Током једног од ових протеста, 31. децембра 2009. године, Алексејеву је полиција ухапсила (ОМОН) и одвела са гомилу других у полицијску станицу. Овај догађај изазвао је снажне реакције у Русији и иностранству. Јерзи Бузек, председник европског парламента, био је „дубоко разочаран и шокиран" поступањем Алексејеве, као и полиције. Савет за националну безбедност Сједињених Америчких Држава изразио је „негодовање“ због притвора.Њујорк тајмс објавио је чланак на насловној страни о протестном скупу Испитивани од стране многих непријатеља, страсти руског дисидента.
Алексејеву је 30. марта 2010. године напао мушкарац на станици парк Културе, пошто је одавала поштовање жртвама бомбашких напада у московском метроу 2010. године. У омладинском логору на језеру Селигер, омладински покрет Наши назвао ју је „нацисткињом" и непријатељем руског народа.
Алексејева се успротивила руској анексији Крима 2014. године рекавши „одузимање Крима срамоти моју земљу". На њен деведесети рођендан посетио ју је руски председник Владимир Путин (у пратњи камермана), упркос дугогодишњој критици према њему.
Умрла је у московској болници 8. децембра 2018. из непознатих разлога. Последње речи Алексејеве објављивање и написане су на прослави седамдесете годишњице Универзалне декларације о људским правима, иако је умрла два дана пре те годишњице. Она је жалила за слабљењем цивилног друштва државном пропагандом и манипулацијама и скренула је пажњу на слабост правне културе и демократских институција у савременој Русији, као и на политички цинизам и популизам који, не само у Русији, непажљиво третирају системе и институције неопходне за подршку људским вредностима.
2 Награде и признања
Алексејева је добила следеће награде и признања за свој рад у области људских права:
2004 — Награда Улоф Палме* 2005 — Награда за особу године Федерације јеврејских заједница Русије* 2007 — Национални орден Легије части (Legion of Honour)* 2009 — Орден заслуга Савезне Републике Немачке (Order of Merit of the Federal Republic of Germany)* 2009 — Награда Сахаров* 2012 — Орден крста Тере Маријане, 3 реда* 2015 — Награда Вацлав Хавел за људска права* 2017 — Државна награда Руске Федерације
3 Књиге, чланци и интервјуи
(The Russian text of the book in full is available online on the Memorial website by )


ТХЦФ (изворно THC La Familija) хип хоп је група из Београда.
1 Историјат
Прву поставу групе чинили су Стефан Глигоријевић Зулуф, Борко Вујичић Боре, Александар Златаров Сале и Ненад Вукотић познатији као ди џеј Сенка.
Први званичан наступ имали су 4. априла 2003. године у Дому омладине Београда, где су били предгрупа бенду Philosophy Smile, а тај датум је узет као дан оснивања групе.
Након наступа у београдским клубовима, гостовања на домаћим реп радио и ТВ емисијама, чланови бенда упознају велики број реп извођача, а између осталих и музичког продуцента Петра Миладиновића, који је продуцирао спот За улицу, ортаке, уједно и први спот групе. Након упознавања са Јанком Јанићијевићем из Басивитија, група снима прву студијску песму.
Први званични уговор група је потписала 9. априла 2004. године и све до маја 2007. године радила на албуму првенцу, који је симболично назван THC la Familija 1. У међувремену, диџеј Сенка напушта групу, а ТХЦФ наставља са радом снимајући рекламу за Синалко. Након тога уследили су концерти у Суботици, Новом Саду, Зрењанину, Крушевцу, Нишу, Сарајеву, Великој Плани и на Егзит фестивалу и Београдској арени где је бенд био предгрупа Фифти Сенту.
Бенд је радио музику за серију Досије затвор, која се емитовала на РТС-у.
Од јесени 2006. године, група је активно кренула да ради на албуму првенцу, на којем су учествовали Немања Којић Којот, Реља Миланковић, Слободан Вељковић Цоби, Јанко Јанићијевић Луд, Суид, Онеја, Петар Милановић и многи други. Албум THC la Familija 1 изашао је у мају 2007. године, у издању Басивитија и Mashroom music продукцијске куће, на њему се нашло 17 песама, а снимљена су и два спота.
У пролеће 2008. године група је радила на албуму Мајмун идзуо, у студију Блинг блинг, код Јанка Нанићијевића Лудог. На албуму се нашло 15 песама, снимљен је у студију Тилт, а изашао је у марту 2009. године На албуму су гостовали Марлон Брутал, Медокс, диџеј Дуби, Деш Беби Баунс, а продуценти су били Петар Миладиновић, Луд, Реља Миланковић, Слободан Вељковић Цоби, Џеј Кук, Легенд и Џими трипл Б. На албуму се нашла и песма са Душаном Прелевићем Прелетом, која је коришћена у документарном филму У реду, победио сам из 2010. године.
Борко Вујичић и Стефан Глигоријевић учествовали су у ријалити-шоу Фарма, 2010. године.
Године 2012. у сарадњи са Бошком Ћирковићем Шкабом избацују компилацију под називом ТХЦФ-Б, на којој се нашло 8 песама. На компилацији је гостовала хип-хоп група Фантастична четворка.
Концерт у Дому Омладине Београд поводом 10 година каријере одржали су 17. маја 2013. године.
Група је 2014. године издала трећи студијски албум са 17 песама, под називом ТХЦФ је више од репа, за којим је владало велико интересовање публике.
Песму Крвави Балкан и Идеш за Канаду, које је постале изузетно популарне објавили су 2015. године. Песме су рађене у Басивити студију, а снимљене су за потребе серијала Досије.
Другу компилацију под називом ТХЦФ-Б2 Масакр на Светог Трифуна, у сарадњи са Бошком Ћирковићем Шкабом група је објавила 2014. године
Бенд је заједно са Београдским синдикатом одржао је концерт у Централном затвору у Београду, 2015. године. Песму за кошаркашку репрезентацију Србије под називом Играј и победи снимили су 2014. године.
Албум Београдско најфиније су издали у јуну 2021. године.
2 Дискографија
2.1 Албуми
THC la Familija 1 (2007)*Мајмун идзуо (2009)*ТХЦФ је више од репа (2014)*Београдско најфиније (2021)
Суђења и искушења (2023)
Анђели улице (2024)
2.2 Компилације
ТХЦФ-Б (2012)*ТХЦФ-Б2 Масакр на Светог Трифуна (2014)
2.3 Синглови
ТХЦФ и Цоби — #НННКМ (2015)*ТХЦФ — Идеш за Канаду (2015)*ТХЦФ — Не мрзим никога, али не дам ни на своје (2015)*Диџеј Плаја, ТХЦФ и Гру — План Б (2017)*ТХЦФ и Марко Роквић — Стани зоро (2017)*ТХЦФ и Цоби — Крвави Балкан (2017)*ТХЦФ и Цоби — Екипа најјача (2017)*ТХЦФ — Од Косова до Канаде (2017)*ТХЦФ — Од љубави до мржње (2017)*Диџеј Суерте, Емси и ТХЦФ — Укључи видео (2018)


Имануел Нобел Млађи (Immanuel Nobel den yngre; 24. март 1801 — 3. септембар 1872) је био шведски инжењер, архитекта, проналазач и индустријалац. Био је проналазач ротационог струга који се користи у производњи шперплоче. Био је члан породице Нобел и отац Роберта Нобела, Лудвига Нобела, Алфреда Нобела и Емила Оскара Нобела. Године 1827. оженио се мајком своје деце, Андриетом Ахлсел. Такође је често експериментисао са нитроглицерином са својим синовима, што је довело до смрти његовог сина Емила Оскара због експлозије у фабрици Хеленеборг у Стокхолму 1864.
Нобел се преселио у Русију из Шведске 1838. године, да би продао своје изуме у Санкт Петербургу, где је живео две деценије са породицом. У Санкт Петербургу је био везан за Евангеличко-лутеранску цркву Свете Катарине заједно са другим Швеђанима као што је Јохан Патрик Љунгстром, са којим је можда сарађивао. Међу његовим успешним креацијама била је побољшана верзија подводне експлодирајуће мине која је лично заинтересовала руског цара Николаја I Павлович. Имануел је основао фабрику ратних залиха Fonderies et Ateliers Mécaniques Nobel Fils, што се показало као веома профитабилан посао. Међутим, смрт Николаја I Павловича 1855. године и крај Кримског рата 1856. године довели су до промене у руској политици и нови цар Александар II Николајевич је наредио озбиљно смањење војног буџета што је на крају довело Имануелову компанију у озбиљне економске потешкоће. Године 1859. техничко управљање Nobel Fils је пренето на Имануеловог сина Лудвига и овај се вратио у Шведску. Године 1862. Његови кредитори су коначно продали Имануелову фирму.


(Раз)очарано краљевство (Disenchantment) америчка је анимирана комедија ситуације коју је створио Мет Грејнинг за Netflix. Радња се одвија у измишљеном средњовековном краљевству и прати принцезу Бин, бунтовну алкохоличарку, као и на њеног наивног вилењачког сапутника Елфа и деструктивног „личног демона” Луција.
==
Принцезине дужности зову, али она би се радије напила. Слободоумна Бин излуђује краља својим тумарањем с пријатељима демоном и вилењаком.
== Гласовне
Аби Џејкобсон
Бин
Ерик Андре
Луци
Нет Факсон
Елфо
Џон Димаџио
Зег
Трес Макнил
Уна
Мет Бери
Меркимер
Морис Ламарш
Одвал
Шерон Хорган
Дагмар


Северни белогруди јеж (Erinaceus roumanicus) је врста јежа из породице Erinaceinae.
1 Таксономија
Ова врста јежа дуго је сматрана подврстом европског (E. europaeus), а касније и јужног белогрудог (E. concolor) јежа, међутим даљим истраживањима на пољу генетике и морфолгије ове врсте закључено је да су јужни и северни белогруди јежеви засебне врсте.
2 Распрострањене
Врста је распрострањена широм источне и југоисточне Европе која представља главнину њеног ареала. Такође се може пронаћи и у Русији до реке Об у Сибиру која чини источну границу ареала ове врстe. Горња висинска граница распрострањена ове врсте је 1400m надморске висине.


Лајбниц (Leibnitz, Lipnica) град је у Аустрији, смештен у јужном делу државе. Значајан је град у покрајини Штајерској, као седиште истоименог округа Лајбниц.
1 Природне одлике
Лајбниц се налази у јужном делу Аустрије, близу државне границе са Словенијом - 10 km јужно од града. Град је удаљен 225 км југозападно од главног града Беча. Главни град покрајине Штајерске, Грац, налази се 40 km северно од града.
Град Лајбниц се сместио на ушћу речице Ласниц у реку Муру. Око града се пружа Средњоштајерска котлина, плодна и добро обрађена. Надморска висина града је око 275 m.
2 Становништво
По процени из 2016. у граду је живело 12176 становника. Последњих деценија број становника града се повећава.
3 Галерија


Еуропол је делимично издат дебитантски соло албум српског репера Војажа, објављиван у току 2023. године у виду појединачних синглова. Прва песма са албума била је Детињство. Албум је дигитално издање, и продуцирају га Генерација Зед и IDJ Tunes.На албуму се налазе дуети са Нућијем и Еленом Китић. Део албума још увек није званично објављен (Милано, Бон Бон, Да ли би) јер су демо верзије ових песама објављене илегално на разним јутјуб каналима фанова репера.


Џорџија (Georgia), држава је смештена на југоистоку САД. Основана је 1732. као последња од тринаест првобитних колонија које су касније формирале САД, име је добила по краљу Џорџу II. Џорџија је 2. јануара 1788, као четврта држава, ратификовала Устав САД. Отцепљење од САД је прогласила 21. јануара 1861, и била је једна од седам првобитних држава Конфедеративних Америчких Држава. Након Америчког грађанског рата као последња је поново примљена у састав САД. По површини је 24, а по броју становника 9. држава САД. Џорџија је позната као држава брескви (Peach State) и империјална држава југа (Empire State of the South). Главни и највећи град је Атланта.
Џорџија се према северу граничи са Тенесијем и Северном Каролином, према истоку са Јужном Каролином и Атлантским океаном, према југу са Флоридом а према западу са Алабамом.