Маргарет Флој Вошберн (Margaret Floy Washburn); Њујорк, 25. јул 1871 — Покипси, Њујорк, САД, 29. октобар 1939), била је водећи амерички психолог са почетка 20. века, најпознатија по свом експерименталном раду у понашању животиња и развоју теорије о вези свести и моторне активности. Била је прва жена којој је додељен докторат психологије 1894. године, друга жена после Мери Витон Калкинс (Mary Whiton Calkins), која је била председница Америчког удружења психолога (American Psychological Association, APA), 1921. године и прва жена изабрана у Друштво експерименталних психолога (The Society of Experimental Psychologists). Анкета у часопису Преглед опште психологије (Review of General Psychology), објављена 2002. године, рангирала је Маргарет Вошберн као 88. најцитиранијег психолога 20. века.
1 Биографија
Рођена 25. јула 1871. у Њујорку, као једино дете Франсиса Вошберна (Francis Washburn), епископског свештеник, и мајке Елизабет Флој Дејвис (Elizabeth Floy Davis), која је потицала из просперитетне њујоршке породице (њени преци су били холандског и енглеског порекла који су се доселили у Америку пре 1720. године). Маргарет је као једино дете проводила много времена са одраслима или читајући. Научила је да чита много пре него што је кренула у школу па је брзо напредовала када је пошла у школу са 7 година. У школи је учила француски и немачки језик. Када је имала једанаест година, први пут је уписала државну школу. Завршила је средњу школу 1886. са петнаест година, а те јесени је као студент припремне године факултета, морала да упише Васар колеџ Покипси, Њујорк (Vassar College, Poughkeepsie, New York). Овај припремни статус био је неопходан због њеног недостатка у знања латинског и француског језика. Током школовања у Васару, Вошберн је развила снажно интересовање за филозофију кроз читање поезију и других књижевних дела а први пут се упознала и са пољем психологије. Након што је дипломирала на Васару 1891. године, одлучила је да студира код професора Џејмса Мекин Кетела (James McKeen Cattell) у новооснованој психолошкој лабораторији на Универзитету Колумбија (Columbia University in the City of New York). Како Универзитет Колумбија још није примао жене на постдипломске студије, примљена је само као „студент слушалац”. Упркос предрасудама које су владале према женама у то време, које су се школовале, Кетел је њу третирао као све друге студенте и постао њен први ментор. Похађала је његова предавања и радила у лабораторији са мушкарцима. На крају њене прве године на Колумбији, Кетел је охрабрио Маргарет да уђе у новоорганизовану Школу мудраца филозофије (Sage School of Philosophy) на Универзитету Корнел (Cornell University) како би стекла докторат јер то није било могуће на Колумбији због њеног статуса „студент слушалац”. Примљена је на Универзитет Корнел 1891. године уз додељену стипендију. На Корнелу је студирала код Едварда Бредфорда Тиченера (Edward Bradford Titchener), као његов први и једини постдипломца у то време. Њена специјалност била је психологија. Као дипломирани студент, спровела је експериментално истраживање метода еквиваленција у тактилној перцепцији, како је предложио Тиченер. После два семестра студија и експеримената, она је магистрирала у пролеће 1893. године. Током свог рада на методи еквивалената, Вошберн је истовремено развила и тему за докторски рад, о утицају визуелне перцепције на просуђивање удаљености и правца. У јуну 1894. одржала је своје усмено излагање и постала прва жена која је докторирала психологију (пошто је Мери Калкинс раније била ускраћена за докторат јер је била жена), а такође је примљена у новоосновано Америчко удружење психолога. Никад се није удавала, уместо тога је одлучила да се посвети својој каријери и бризи о родитељима. У једном тренутку, њени студенти су јој поклонили велику суму новца, у знак захвалности за њен рад, у жељи да новац користи за себе и своје слободно време али је она сав новац уложила у фонд за стипендије за студенте на одсеку за психологију. Услед последица можданог удара 1937. године пензионисана је као професор емеритус психологије. Никада се није у потпуности опоравила и умрла је у свом дому у Покипсију, у Њујорку 29. октобра 1939. године.
2 Каријера
Након што је дипломирала 1894. године, Маргарет Вошберн је понуђена катедра за психологију, филозофију и етику на Велс колеџу (Wells College) у Аурори, Њујорк (Aurora, Cayuga County, New York). Прихватила је понуду и тамо је провела наредних шест година, при чему је наставила да ради у лабораторијама Корнела. У пролеће 1900. Вошберн је предложено место управника на Саге колеџу (Sage College) Универзитета Корнел, где је радила следеће две године. Затим јој је понуђено место доцента психологије на Универзитету Синсинатија (University of Cincinnati) у Синсинатију (Cincinnati), Охајо (Ohio), где је била једина жена на факултету. Тамо је остала само једну школску годину. У пролеће 1903. вратила се на Васар колеџ као ванредни професор филозофије, где је остала до краја живота. Одмах по доласку, постављена је за шефа новооснованог одељења за психологију. Између 1905. и 1938. године објавила је 68 студија из Васар додипломске лабораторије (Vassar Undergraduate Laboratory). Ове студије су биле највећа серија студија са било ког америчког универзитета у то време. Поред свог експерименталног рада, пратила је француске и немачке експерименте виших менталних процеса. Она је представила своју комплетну „моторичку теорију” (motor theory) у свом раду Покрет и менталне слике (Movement and Mental Imagery) 1916. године. Током 1920-их наставила је да прикупља експерименталне податке из целог света како би поткрепила своје аргументе. Остала је чврста у својим бихевиористичким начелима, али је преузимала и идеје из свих главних школа мишљења у психологији тог времена: бихевиоризма, структурализма, функционализма и гешталт психологије, при том одбацивши спекулативне теорије психодинамике. Она је искористила своје експерименталне студије понашања и спознаје животиња објављене у њеној књизи Животињски ум (The Animal Mind), 1908. године, како би представи своју идеју да су ментални (не само бихевиорални) догађаји легитимна и важна психолошка подручја за проучавање. Ово је, наравно, било против тадашње устаљене доктрине академске психологије, да ментално није видљиво и стога није прикладно за озбиљна научна истраживања. Бавила се и превођењем па је тако превела књигу Етички системи (Ethical Systems) Вилхелма Вундта (Wilhelm Wundt) на енглески. Вошберн је била водећа личност психологије у Сједињеним Државама у првим деценијама 20. века, значајно доприневши развоју психологије као науке и научне професије.
3 Почасти и награде
Маргарет Флој Вошберн је била прва жена којој је додељен докторат психологије 1894. године и прва жена изабрана у Друштво експерименталних психолога. Била је рангиран међу 50 најбољих психолога у САД 1903. године. Изабрана је за председника Америчког психолошког удружења 1921. године и изабран у Националну академију наука (National Academy of Science, APA) 1931. године. У часопису Преглед опште психологије, објављеном 2002. године, рангирана је као 88. најцитиранији психолог 20. века.
4 Изабрана дела
1908: Margaret Floy Washburn, The animal mind, a text-book of comparative psychology, The Macmillan company, New York.
1916: Margaret Floy Washburn, In Movement and Mental Imagery, Outlines of a Motor Theory of the Complexer Mental Processes, Boston, Houghton, xi-xv.


Crocidura flavescens је сисар из реда Soricomorpha и фамилије Soricidae.
1 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.
2 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на мањи број држава.
Врста има станиште у Јужноафричкој Републици, Мозамбику, Лесоту и Есватинију.
3 Станиште
Станишта врсте су саване и травна вегетација.
Врста је по висини распрострањена од нивоа мора до 1800 метара надморске висине.


Emballonura atrata је сисар из реда слепих мишева (Chiroptera) и фамилије Emballonuridae.
1 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.
2 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на једну државу.
Мадагаскар је једино познато природно станиште врсте.
3 Станиште
Станиште врсте су шуме.
4 Начин живота
Врста Emballonura atrata живи у пећинским хабитатима.


Фердинанд Џејмс Анселм фрајхер фон Ротшилд(פרדיננד ג'יימס אנסלם הברון פון רוטשילד, Ferdinand James Anselm Freiherr von Rothschild) био је британски банкар, колекционар уметничких дела и политичар, члан банкарске породице Ротшилд. Изјаснио се као либерал, касније либерални униониста, и био је посланик у Доњем дому парламента од 1885. до 1898. године. Фердинанд је имао млађу сестру, Алис, која је, као и њен брат, била страствена хортикултуристкиња и колекционарка. Она је наследила Фердинандово имање, Вадесдон Манор, 1898. године након његове смрти и такође је наставила традицију коришћења куће као места за чување његових колекција.
1 Живот и каријера
Иако је Фердинанд де Ротшилд рођен у Паризу 1839. године, био је из Беча и члан банкарске породице Ротшилд из Аустрије. Био је други син Анселма Саломона Фрајхера фон Ротшилда (1803–1874), банкара из Беча, и његове енглеске супруге Шарлоте Натан Ротшилд (1807–1859), ћерке Натана Мајера Ротшилда. Фердинандов прадеда био је Мајер Амшел Ротшилд. Имао је наследну титулу Фрајхера (барона) у аустријском племству. За своју породицу и пријатеље био је „Ферди“.
Када је Фердинанд постао британски поданик и преселио се из Беча у Лондон, „отелотворио је растући начин живота четврте генерације“. Дана 7. јуна 1865. оженио се својом рођаком у другом колену Евелином де Ротшилд (1839–1866), ћерком барона Лајонела де Ротшилда (1808–1879). Дана 4. децембра 1866. године, њихов син је мртворођен, а Евелина је умрла касније истог дана. У њено сећање, Фердинанд је изградио, опремио и задужбио Евелинину болницу за болесну децу у Саутерку, у јужном Лондону.
Од 1868. до 1875. године, постао је благајник Јеврејског одбора старатеља и управник Централне синагоге 1870. године. Током ових улога, Фердинанд је покренуо понуду од 2.000 фунти, што је на крају довело до оснивања Дома војних резервиста.
Године 1883, Фердинанд де Ротшилд је био високи шериф Бакингамшира. Усвојен је као либерални кандидат за лондонску изборну јединицу Сент Џорџ на истоку, али када је позван, 1885. године се борио за још једно место, у Ејлсберију, које је освојио и држао до своје смрти. Године 1886, због питања ирске самоуправе, придружио се либералним унионистима и организовао састанке у Вадесдон Манору (где су Џозеф Чемберлен, Артур Балфур и лорд Рандолф Черчил често били гости) што је довело до формирања унионистичко-конзервативног савеза.
Од 1896. године био је повереник Британског музеја, улогу коју је предложио сер Аугустус Воластон Френкс и што је довело до тога да је његова ренесансна колекција завештана Британском музеју након његове смрти. Ово је сада изложено као Вадесдонско завештање.
Фердинанд де Ротшилд је умро у Вадесдон Манору на свој 59. рођендан, за шта се сматра да је последица прехладе коју је добио приликом последње посете гробници своје супруге. Сахрањен је поред своје супруге у Ротшилдовом маузолеју на јеврејском гробљу у Вест Хему.
2 Колекције
Течно говорећи три језика и сматрајући се „као код куће у Паризу колико и у Лондону“, Фердинанд је већ од раних двадесетих година био инспирисани колекционар француске декоративне уметности осамнаестог века. На пример, када је имао само 21 годину, први пут је купио једну од најраскошнијих рококо севрских бродских ваза из доба Луја XV. Његов развој у једног од најпознатијих колекционара 19. века, чак и међу Ротшилдима, познат је по обиљу породичних писама у којима се назива „ловцем на радозналости... широм Европе“.
У јесен 1874. године, Фердинанд де Ротшилд је купио земљиште у селу Вадесдон у Бакингамширу од војводе од Марлбороа како би изградио имање на којем би могао да смести своје разноврсне колекције. Између 1874. и 1889. године, архитекта Габријел-Иполит Дестајер је пројектовао и изградио Вадесдон Манор, дворац из 19. века заснован на француском замку Шамбор из 16. века. Тежио је да „оживи декорацију осамнаестог века у њеној чистоти, реконструишући собе од старог материјала, репродукујући их онаквима какве су биле за време владавине Луја“.
Његова колекција ренесансних уметничких предмета из куће завештана је Британском музеју и, према условима завештања, и даље се тамо одвојено излажу као Вадесдонско завештање. Реликвијар Светог трна је врхунац колекције, иако је његово угледно порекло било непознато све до после Другог светског рата.[ Завештао је Вадесдон Манор Алис Шарлот фон Ротшилд, својој неудатој млађој сестри, која је тамо живела са њим. Ипак, „пред крај свог живота, барон Фердинанд де Ротшилд је постајао све више забринут за будућност Вадесдон Манора“, што је овде приказано у његовом цитату из Црвене књиге:
„Будућа генерација може пожњети главну корист од дела које је за мене било дело љубави, мада се бојим да ће Вадесдон поделити судбину већине имања чији власници немају потомке и пропасти. Нека је још далек дан када ће се коров проширити по башти, терасе распасти у прашину, слике и витрине прећи Ламанш или Атлантик, а меланхолични крик ноћног трзаја чути се из напуштених кула.“ - Ferdinand de Rothschild, 1897Госпођица Алис је, заузврат, завештала имање свом нећаку, Џејмсу Арманду де Ротшилду. Након Џејмсове смрти, имање је прешло у власништво Националног фонда, у оквиру посебног аранжмана у којем је породица Ротшилд и даље укључена.


Давид Суазо (David Suazo; Сан Педро Сула, 5. новембар 1979) је бивши хондураски фудбалер.
Суазо је био члан фудбалске репрезентације Хондураса која је учествовала на Олимпијским играма у Сиднеју 2000. године и на Светском првенству 2010. године.
Суазо је био члан миланског Интера од 2007. до 2011. године када је стигао из Каљарија где је у осам сезона одиграо 255 утакмица и постигао 95 голова. Уз Каку, изабран је 2006. за најбољег страног играча у италијанској лиги.
Његови рођаци Мејнор Суазо и Хендри Томас су такође професионални фудбалери.
1 Трофеји
Депортиво Олимпија* Првенство Хондураса (1) : 1998/99.
Куп Хондураса (1) : 1998.
Суперкуп Хондураса (1) : 1997.
Интер* Првенство Италије (1) : 2007/08.
Суперкуп Италије (1) : 2008.
Бенфика* Лига куп Португала (1) : 2008/09.


Свит (Svit, Szvit, Svit) град је у Словачкој, који се налази у оквиру Прешовског краја, где је у саставу округа Попрад.
1 Географија
Свит је смештен у крајње северном делу државе, близу државне границе са Пољском - 15 km северно од града. Главни град државе, Братислава, налази се 330 km југозаапдно од града.
Рељеф: Свит се развио у словачком делу планинског била Високих Татри, који су овде граница са Пољском. Насеље се налази у пространој Спишкој котлини, испод планина. Подручје око града је планинско, на приближно 760 m надморске висине.
Клима: Клима у Свиту је оштрија умерено континентална због знатне надморске висине.
Воде: Свит се развио на реци Попрад.
2 Историја
Људска насеља на овом простору везују још за време праисторије. И поред тога Свит је један од најмлађих градова у Словачкој. Основан је 1934. године од стране компаније "Бата" и њеног власника, Томаша Батје. Град је добио име по погону дате компаније (Slovenské vizkózové továrne).
У време комунизма град је нагло индустријализован, па је дошло до наглог повећања становништва. После осамостаљења Словачке град је постао њено општинско средиште, али је дошло до привредних тешкоћа у време транзиције.
3 Становништво
Према подацима о броју становника из . године насеље је имало становника.
4 Партнерски градови
Кнуров
Чешка Требова
5 Галерија


NTSC је скраћеница за (National Televison System Committee) Национални комитет за телевизијски систем. То је аналогна телевизија, која се користи у Северној Америци, већини земаља Јужна Америка, Јужној Кореји, Јапану, Бурми, на Филипинима, Тајвану и неким пацифичким острвима. Ово је такође назив и за америчку организација за развој радиодифујзије. Први NTSC стандард је успостављен 1941. године.
Године 1953. је објављена друга измењена верзија NTSC стандарда. У САД-у је НТСЦ замењем дигиталном телевизијом 12. јуна 2009. године, док је то планирано да се уради у Канади 31. августа 2011. године.
1 Историја
NTSC је установљен 1940. године од стране америчке федералне комисије за комуникације да би се решио сукоб између компанија око представљања националног аналогног телевизијског система у САД. Марта 1941. издати су технички стандарди за црно-беле телевизоре , који су у ствари побољшана верзија препорука из 1936. године .


Бабадаг (Babadag, Babadağ) град је у у југоисточном делу Румуније, у историјској покрајини Добруџа. Бабадаг је трећи по величини град у округу Тулча.
Бабадаг према последњем попису из 2002. године имао 10.037 становника.
1 Етимологија
Град је део северне Добруџе, која је некад била територија Османског царства. Град носи и турско име Babadağ-Отац планина.
2 Географија
Град Бабадаг је смештен у средишњем делу историјске покрајине Добруџе, 0 km северно од седишта покрајине, Констанце.
Град се налази између горја у средишњем делу покрајине и источно положене Делте Дунава. Бабадаг се образовао на омањем Бабадашком језеру, које ствара река Тајша.
3 Становништво
У односу на попис из 2002, број становника на попису из 2011. се смањио.
Становништво Бабадага је шаролико у складу са вишенационалном слике целе Добруџе. Тако Румуни чине претежно становништво Бабадага (84,3%), али су веома ројни и Турци (12,8%) и Роми (1,7%). Слично томе становништ о је подељено између већинских православаца (85%) и мањинских муслимана (14%).


Ђоакино Греко (Gioachino Greco; око 1600. — 1634) је италијански шахиста родом из Калабрије.
Из Италије је кренуо на пут по Француској, Енглеској и Шпанији, где је играо шах и побеђивао све своје противнике. Био је и гост шпанског краља Филипа IV, који је волио шах. На крају је отпутовао у Америку, где га је задесила рана смрт у тридесетчетвртој години.
Истицао се смелим нападима и оригиналним комбинацијама. Сматран је најизразитијим представником италијанске шаховске школе.
У Риму је 1619. — 1625. написао трактат о шаху (Trattato del nobilissimo Giuoco delgi Schachi...), који је штампан постхумно и доживео је многобројна издања на разним језицима.


Historia ecclesiastica gentis Anglorum или Црквена историја енглеског народа је дело Беде Поштованог о историји Британских острва у раном средњем веку.
1 Дело
Historia ecclesiastica gentis Anglorum садржи пет књига. У њој је једноставно, на јасном латинском језику, представљена црквена, али и политичка и друштвена историја Британије од Цезарових времена до 731. године. Прва књига Historia ecclesiastica gentis Anglorum почиње посветом нортамбријском краљу Кеолвулфу, а затим прелази на опис земље и њених становника. Излагање политичких догађаја почиње од Цезаровог времена, односно од 693. године након оснивања Рима (дакле 60. година п. н. е.). Након описивања Цезарових похода на Британију, Беда одмах прелази на Клаудијево освајање Британије.
Друга књига почиње некрологом папи Гргуру Великом. Завршава се битком код Хетфилда из 633. године. Описује период од 633. до 664. године. Следећа књига описује период од 644. године тј. од доласка Теодора из Тарса на место Кентерберијског архиепископа, а завршава се чудима св. Катберта 698. године. Пета књига се завршава прегледом савременог стања британске цркве (725-731) и краћом Бедином аутобиографијом.


Авијатик Берг 30.25 (Aviatik Berg 30.25) је аустроугарски ловац-извиђач. Први лет авиона је извршен 1918. године.
Показао је добре особине при тестирању, али није уведен у серијску производњу.
Највећа брзина авиона при хоризонталном лету је износила 186 km/h.
Распон крила авиона је био 8,40 метара, а дужина трупа 6,90 метара. Био је наоружан са два предња митраљеза калибра 8 милиметара Шварцлозе.
1 Наоружање
Авион Авијатик Берг 30.25 је био наоружан са два фиксна синхронизована митраљеза Шварцлозе калибра 8 mm која су гађала кроз обртно поље елисе.
2 Земље које су користиле авион


Lux Æterna (стилизован као LVX ÆTERNA) је француски експериментални уметнички филм из 2019. који је написао и режирао Гаспар Ное. Приказан је ван конкуренције на Филмском фестивалу у Кану 2019. У филму се у великој мери користе епилептичне слике како би се публика осећала непријатно, као и подељени екран и филм у стилу 1920-их који укључује вештичарење и мучење.
То је метафиктивна психолошка драма усредсређена на глумице Шарлот Гензбур и Беатрис Дал које играју као измишљене верзије њих самих које снимају филм о вештицама, али због пропадања технике на снимању филма и психотичних напада, филм постепено урања у хаос.
1 Објављивање
Филм је премијерно приказан на филмском фестивалу у Кану, 18. маја 2019. године. Требало је и да буде приказан на Трајбека фестивалу, али је због пандемије вирусом ковид 19 отказан. Пуштен је у Француској 23. септембра 2020. године.
2 Издање
Филм је имао светску премијеру на Филмском фестивалу у Кану 18. маја 2019. године. Требало је да буде приказан на Трајбека филмском фестивалу у априлу 2020.; међутим, фестивал је отказан због пандемије ковид-19. У Француској је објављен 23. септембра 2020. од стране UFO Distribution and Potemkine Films.
Yellow Veil Pictures дистрибуира своја права у САД за објављивање филма у Сједињеним Државама и Канади у мају 2022. године.
3 Пријем
Веб локација за прикупљање рецензија Rotten Tomatoes израчунао је оцену одобравања од 63% на основу 56 рецензија, са просечном оценом 5,9/10. Консензус веб-сајта гласи: „Елегантан, али површан, Lux Æterna представља фрустрирајућу регресију за писца-редитеља Гаспара Ноеа.“


Хосе Леандро Андраде (José Leandro Andrade; Салто, 20. новембар 1901 — Монтевидео, 5. октобар 1957) био је уругвајски фудбалер.
Андраде је био један од првих звијезда свјетског фудбала. Први пут се о њему причало за вријеме олимпијских игара 1924. у Паризу, кад је као центарфор уругвајске репрезентације одушевио европљане технички савршеним фудбалом и постао олимпијски побједник. На Летњим олимпијским играма 1929. у Амстердаму Уругвај је поновио тај успјех савладавши у двјема драматичним финалним утакмицама сусједну Аргентину. Успјеси на олимпијским играма су били главни разлог да Уругвај постане домаћин првог свјетског првенства у фудбалу 1930. године. Учесници тих финала су се поново срели у финалу свјетског првентства 1930. у Монтевидеу. Андраде тада није постигао гол, али је водио тим Уругваја до прве титуле свјетског првака.
Између 1922. и 1933. одиграо 31 утакмицу за Уругвај
Троструки првак јужне Америке
Играо у сл. тимовима: Бела Виста (Bella Vista), ФК Насионал (Nacional Montevideo) и у Пењарол (Penarol)
После фудбалске каријере, Андраде покушао је у Паризу изградити пјевачку и плесачку каријеру. Касније је радио као штимер клавира. Одао се алкохолу и умро потпуно сиромашан у Монтевидеу 1957. године.


Злато (Au, aurum) јесте хемијски елемент. Злато је густо, мекано, сјајно, кован и светложути метал. То је хемијски елемент симбола Ау (Аурум на латинском језику, што значи сјај зоре) и атомски број 79 у периодном систему хемијских елемената. У његовом најчистијем облику, оно је светло, благо црвенкасто жут, густ, мекан, кован, и растегљив метал. Хемијски, злато је прелазни метал и елемент групе 11. Оно је један од најмање реактивних хемијских елеменат и чврсто је под стандардним условима. Злато се често јавља у слободном елементарном облику, као грумење или зрна, у стенама, у жицама, и у алувијалним депозитима. Оно се јавља у серијама чврстих раствора са природним елементом сребром (као електрум) и исто тако природно легиноса бакром и паладијумом. У ређим случајевима, оно се јавља у минералима у виду једињења злата, обично са телуром (телуриди злата).
Атомски број злата је 79, што га чини једним од тежих природних елемената. Сматра се да је настало у нуклеосинтези супернова, из колизија неутронских звезда, и да је било присутно у прашини из које је формиран Соларни систем. Пошто је Земља била истопљена када је формирана, скоро сво злато злато присутно у раној Земљи је вероватно потонуло у планетарно језгро. Стога, се сматра да је највећи део злата који је присутан данас у Земљиној кори и мантлу је доспео на Земљу касније, путем астероидног удара током Позног тешког бомбардовања, пре око 4 милијарде година.
Злато је отпорно на већину киселина, мада се раствара у царској води, смеши азотне киселине и хлороводоничне киселине, чиме се формира растворни тетрахлороауратни анјон. Злато је нерастворно у азотној киселини, која раствара сребро и базне метале. То својство је дуго кориштено за рефинисање злата и потврђивање присуства злата у металним објектима, одакле потиче термин киселински тест. Злато се исто тако раствара у алкалним растворима цијанида, што се користи у рударству и електроплатирању. Злато се раствара у живи, формирајући амалгамске легуре, мада то није хемијска реакција.
1 Заступљеност
Злато је заступљено у земљиној кори у количини од 1,1×10−3 ppm (parts per million, делова на милион). Готово редовно је у чистом елементарном стању у виду зрнаца или листића унутар кварцних стена или кварцног песка који настаје трошењем стена. Често се налази на секундарним лежиштима, алувионима, наплавинама или пешчаним наслагама, који потичу од трошења златоносних стена и накупљања златних зрнаца таложењем из воде у рекама и на обалама мора.
Злато готово увек прати сребро, понекад и пирит, арсенопирит и бакар. У природи се појављује и као метал силванит (AgAuTe4) хексагоналне структуре у кварцним венама у екструзивним стенама.
Највеће налазиште злата је на Витватерсранду у Јужноафричкој Републици, 1000 до 3000 м испод површине Земље, из којега потиче половина укупне количине произведеног злата у свету. Друга значајна налазишта су у САД (Калифорнија, Колорадо, Аљаска), Канада, Аустралија, Русија (Урал) и Перу.
2 Особине
Злато има знатну специфичну тежину, доста високу температуру топљења и кључања и сразмерно малу тврдоћу (тврдоћа по Мохсу 2,5 до 3). Оно има површински центрирану кубну структуру. Тегљивост и ковност злата је изузетно велика – од 1 грама злата може да се извуче жица дужине 3 km, а ковањем или ваљањем могу да се добију листићи ("златне фолије") дебљине до 0.0001 милиметара. Такви листићи су 500 пута тањи од човечије длаке. Злато је најковнији метал. Поред сребра и бакра, спада у најбоље проводнике електричне струје и топлоте. Топлотна проводност злата износи 75% топлотне проводности сребра, а електрична проводност је 70% електричне проводности сребра.
Злато лако гради легуре. Жива раствара злато у ограниченој мери, те се лако формирају легуре и амалгам. Легуре злата с бакром и сребром су отпорне на азотну киселину ако садрже више од 25% злата.
Елементарно злато има карактеристичну јако жуту сјајну „златну“ боју. Самородно злато ретко може бити до жутонаранџасте сјајне боје. Злато је један од само три обојена метала; уз бакар и цезијум.
У природи се јавља само један стабилни изотоп 197Au, а постоји и шеснаест природних радиоактивних изотопа (најпознатији радиоактивни изотоп је 198Au).
Злато се не мења се на ваздуху. Злато је слабореактиван метал који се на ваздуху не мења ни при јаком загревању. Оно је отпорно на сумпор и водоник-сулфид, а са кисеоником не реагује независно од температуре. Изванредно је отпорно на утицаје воде, растворених алкалија, киселина и већине солних раствора. Раствара се само у царској води, зато што ова садржи Cl- јон који стабилизује Au3+ јон при стварању комплексног јона тетрахлоро-ауратне(III)-киселине, HAuCl4. Сва растворна једињења злата су отровна.
Злато је исто тако подложно дејству натријум пероксида, хроматно/хромне киселине, калијум перманганата, чиме се формира злато хлорид; као и дејству материја које дају комплексе, као нпр. раствор калијум или натријум цијанида растварају злато дајући комплексне соли.
Злато је веома стабилно као елементарна материја и не преводи се лако у једињења, мада се његова инертност може заобићи превођењем у стабилне комплексе. Међу најстабилнијим комплексним једињењима злата су цијаноаурати, који у киселим растворима пролазе и хлороаурате.
3 Добијање
У најстарије време, па чак и у прошлом веку, злато се искључиво добијало из златоносног песка насталог распадањем златоносних стена и накнадним испирањем природним водама. Данас се знатан део злата добија непосредно из таквих стена, које се претходно подвргавају дробљењу и млевењу. Данас се то изводи помоћу живе или цијанидним процесом.
Први од њих заснива се на стварању амалгама Au када се живом дејствује на у води растворену руду. Добијени амалгам подвргава се затим дестилацији, при чему жива предестилише, а злато остане у апарату за дестилацију. Највећи недостатак рада са живом је непотпуно извлачење злата, јер се најситнији његови делићи рђаво квасе живом и зато се не амалгамишу.
Супротно живином процесу, цијанидни процес омогућава да се злато практично извуче чак и из најсиромашнијих стена. Тога ради на самлевену златоносну стену дејствује се у присуству ваздуха врло разблаженим (0,03-0,2%) раствором натријум-цијанида. Тада злато прелази у раствор по реакцији
4Au + 8NaCN + 2H2O + O2 = 4Na[Au(CN)2]+4NaOH из кога се може издвојити дејством металног цинка:
2Na[Au(CN)2] + Zn = Na2[Zn(CN)4] + 2Au
Пречишћавање на један или други начин добијеног злата од примеса врши се најчешће врелом концентрованом сумпорном киселином или електролизом.
3.1 Поступак са живом (амалгамација/амалгамирање)
Старији индустријски поступак са живом се заснива на одвајању злата од јаловине помоћу живе. Код овог поступка претходно се руде подвргавају дробљењу и млевењу, а затим се смрвљена руда темељно се обради водом и живом при чему се велик део злата при мешању амалгамира живом уз стварање амалгама злата у води растопљене руде, уз истовремено настајање грубозрнастог златоносног муља.
Амалгам се затим подвргава дестилацији, при чему се из насталог златног амалгама жива одваја дестилацијом и кондензовањем у хладњаку, док престало сирово злато остаје у уређају за дестилацију, те се касније топи у графитним лонцима.
Осим изразите отровности, највећи недостатак рада са живом је непотпуно издвајања злата, јер се његови најситнији делићи слабо растварају у живи, те не долази до потпуног искориштења руде.
3.2 Цијанидни поступак
У новије време, у посљедњих 120 година, злато се добива цијанизацијом, тј. излуживањем злата из руде растворима цијанида. Тај је поступак омогућио брз пораст производње злата у последњих 50 година. Супротно живином поступку, цијанидни поступак омогућава издвајање злата готово у потпуности, чак и из најсиромашнијих стена.
У цијанидном поступку руда/стена се прво уситни до финоће муља, а затим се згусне у декантаторима до садржаја 50-60% воде и обради врло разблаженом 0,03-0,25%-тном раствором калијум или натријум цијанида уз снажно мешање и проветравање компримованим ваздухом, при чему кисеоник оксидује злато које одлази у раствору као комплексни цијанид.
Злато прелази у раствор путем реакције:
4Au + 8NaCN + 2H2O + O2 --> 4Na[Au(CN)2] + 4NaOH
или
4Au(s) + 8CN- + O2(g) <-> 4Au(CN)2- + 4OH-
Из добијеног алкалног раствора злато се може издвојити додавањем цинковог (или алуминијумовог праха), тј. исталожи се редукцијом помоћу цинка:
2Na[Au(CN)2] + Zn --> Na2[Zn(CN)4] + 2Au
или
2Au(CN)2- + Zn(s) + 3OH- <-> 2Au(s) + 4CN- + Zn(OH)3-
Рафинација злата најчешће се врши врелом и концентрираном сумпорном киселином или електролизом.
3.3 Електролитска рафинација бакра
Знатне количине злата заостају у анодном муљу при електролитској рафинацији бакра и сребра. Анодни муљ се рафинира електролитским поступком.
Електролиза:
Врло чисто злато (99,99% Au) производи се електролизом сировога злата. Као електролит служи раствор тетрахлороаурат(III) киселине. За аноде се користе блокови сировог злата, а за катоде фини златни лим (легура Au - Ag). Током електролизе се на катоди издваја злато чистоће 99,98%.
3.4 Рециклирање отпада
Велике количине злата се добивају и употребом (рециклисањем) кориштеног и отпаднога злата; накит, зубна протетика, пигменти, електронски апарати, галванизација, итд.
3.5 Остала добијања
Злато би се могло добити и из морске воде, у којој је растворено у облику хлоридног комплексног једињења, а може се синтетизирати и нуклеарном реакцијом, што би било својеврсно испуњење вишевековног сна алхемичара, али су ти поступци, због великих трошкова и малога искоришћења, економски неисплативи.
4 Примена
Злато се користи за израду луксузних предмета и накита, и подлога више националних валуте, као монетарни стандард и као покриће платне моћи. Две трећине светских залиха злата налази се у облику златног новца и златних полуга у банковним трезорима. Злато се употребљава се за лемљење легура, прављење и позлаћивање накита, за бојање стакла (Касијусов златни пурпур) и припрему порцеланских глазура (златно рубинско стакло), у сликарству, као рефлектор топлоте, у зубарству и зубарској протетици.
Код примене злата за луксузне предмете оно се легира са другим металима, најчешће сребром и бакром. Често се количина злата у предметима изражава у каратима, који представљају масени удео злата у легури према 24-степеној скали. То значи да се 14-каратно злато састоји од 14/24 масе злата.
У медицини се користи за припрему колоидног раствора злата. Радиоактивни изотоп 198Au, с временом полураспада 2,67 дана, користи се у медицинској радиотерапији за третирање канцерогених тумора. Злато се налази у саставу неколико фармацеутских једињења која се користе у терапији артритиса.
Све више злата данас троши у електроници и галванотехници као састојак индустријских лемила у електронској индустрији за производњу најквалитетнијих електричних водова и контаката електричних инструмената и специјалних уређаја, најчешће као наноси на мање племените метале или легуре. Такође се у великим количинама користи и за програме истраживања свемира. Техничка употреба злата врло је ограничена и у том виду примене злато није незаменљиво.
Процењује се да је до краја 1973. у свету било произведено укупно око 80.950 тона злата. Годишња светска производња злата износи око 1000 т. Укупна вредност светских залиха злата износи данас око 70 милијарди долара. Две трећине тог износа налази се у облику златног новца или златних полуга у трезорима емисионих банака (првенствено у САД).
У продају елементарно злато долази најчешће у облику фолије, праха, штапова и жице.
5 Легуре злата
Чисто злато је премекано за употребу, па се у практичној примени легира с другим металима или и елементима из групе платинских метала. За разлику од чистог злата, његове легуре су тврђе и отпорније на хабање, па се користе за израду украса, новца у електронској индустрији.
Злато од којег се кују златници може имати 1 до 10% бакра. Злато за накит је легура са сребром и бакром. Тзв. „тврдо злато“ је легура са само 1% титанијума. Тачка топљења легуре с бакром или никлом те с 30% сребра или паладијума битно је нижа од тачке топљења осталих легура и користи се као везивно средство за лемљење .Злато се врло лако легира са живом у златни амалгам.
5.1 "Боје злата"
Осим на тврдоћу и отпорност на хабање, врста и удео легирајућег метала утичу и на боју легуре:
Црвено злато садржи 25% бакра.
Зелено злато настаје додатком хрома.
Плаво злато има алуминијума или гвожђа.
Жуто злато је легура с 25% сребра, позната због изразите жуте боје.
Бело злато је најпознатија легура злата, после жутог злата.
6 Означавање злата
Карати су се раније изражавали према 24-ступањској скали, што би значило да 14-каратно злато садржи 14 делова злата на 24 дела легуре, док 18-каратна легура злата садржи 75% злата и има финоћу 750 (750/1000‰). Данас се у већини земаља масени удео/садржај злата у предметима, накиту, легурама и др. се наводи/изражава као чистоћа („финоћа“) у хиљадитим деловима (промилима - ‰). Ознаке чистоће злата у каратима иду до 24 карата (999/1000; тј. 99,9%) при чему се такво злато сматра инвестицијским и лије се у пригодне полуге и кованице.
По данашњем означавању чисто злато има ознаку 1000 (нпр. златне полуге), а најчешће су легуре злата финоће 585 (идентично 14 карата), 750 (идентично 18 карата) и 986 /док се у Индији користи и злато финоће 913/ (идентично 22 карата).
7 Једињења
Злато је у једињењима већином једновалентно (И) и тровалентно (III). Једињења злата су термички релативно нестабилна и загрејавањем се лако распадају при чему заостаје чисто злато. Злато формира и једињења са оксидационим бројем +2 (налази се само у комплексима са s-лигандима) и +5 (постоји само у једињењу с флуором (AuF5)).
Једињења у којима је злато једновалентно (Au+) могу постојати у воденим растворима само ако су везана у комплексним јонима. Примери таквих једињења су: злато(I) халогениди (AuBr, AuI и AuCl), злато(I) хидроксид (AuOH), злато(I) оксид (Au2O), халогено-комплекси (AuX2-), цијано-комплекси (KAu(CN)2) и други.
Халогениди злата постоје као (III) халогениди (AuX3, где је X = Cl, Br или I), који су хемијски врло слични (једино флуорид може да постоји као пентафлуорид) или као (I) halogenid (AuX). (III) халогениди имају квадратно планарну структуру, а (I) халогениди се обично јављају као линеарни комплекси с фосфинима и CO.
Важна су и једињења злата с алкалним цијанидима. То су безбојни, врло постојани натријумски цијаноаурати, који садрже анјон [Au(CN)2]- и настају при добивању злата цијанизацијом.
Злато(III) оксид (Au2O3) једини је оксид злата. Није термички стабилан и већ се при 200 °C се распада.
Злато(III) хлорид (AuCl3) је најважније једињење злата. Кристализује се у облику црвених иглица када хлор при 200 °C делује на злато у фином раздељењу (листићима). Раствара се у води дајући смеђецрвени раствор који садржи комплексну трихлороксозлатну киселину H2[AuCl3O].
С хлороводиком даје тетраклорзлатну(III) киселину, тј. ако се том раствору дода хлороводична киселина, настаје у раствору тетрахлор златна(III) киселина.
Злато(III) хлорид (AuCl3) и Злато(III) бромид (AuBr3) растварањем у води се хидролизују и дају AuCl3OH- и AuBr3OH-, док AuI3 није растворан.
Тетрахлорзлатна(III) киселина (H[AuCl4], аурохлоридна киселина, хлороауринска киселина, златнохлороводична киселина) се добија растварањем злата у царској води и упаравањем раствора са соном киселином.
Формира кристалне игле састава H[AuCl4] x 4 H2O (ауратне соли), жуте боје попут лимуна, које се на влажном ваздуху расквашавају, у води и алкохолу лако се растварају, а на кожи изазивају пликове; употребљава се у медицини, фотографији и у галванотехници (за позлаћивање).
Спада у најважнија једињења злата, а користи се у фотографској техници за тонирање слика на емулзији са сребровог нитрата.
Натријумска со те киселине је у продаји под именом „златна со“, а употребљава се у медицини, фотографији и за позлаћивање у галванотехници.
8 Занимљивости
Најтежа златна полуга на Земљи има масу од 250 kg.
Грумен чистог самородног злата масе 120 kg је пронађен у Аустралији 1869. године.
Canadian Gold Maple Leaf bullion coin масе 100 килограма, номиналне вредности од милион долара, најчистија је „кованица“ икад произведена (999,99/1000).
Цена злата је зависна од животног стандарда државе.
Цена белог злата се не разликује од цене „жутог“ злата. Цена је иста као и код класичних ознака злата, дакле зависи искључиво од удела чистог злата у легури; што је већи постотак злата, то је виша цена белог злата.
8.1 Симболика злата
Изузетност овог метала је последица његове племените и непроменљиве структуре, чињенице да се у природи налази ретко, и то у чистом облику и да је самим тим и скупо. Поред тога, сјај и некорозивност (чиме се не одликују други метали) симболички су везивани за непролазност и вечност, па је зато злато често служило за украшавање религиозних предмета, као веза са божанствима. Исијавање златне светлости било је повезивано са врховним божанствима која су у свим религијама, на овај или онај начин, била оличена у сунцу и његовој светлости.
8.2 Златна грозница
Показало се да многи не могу одолети потрази за златом. Откако је употреба злата почела пре неколико миленијума, овај метал је мењао људске животе и смер историје. Током 19. века, златне грознице су уследиле након проналазака огромног грумења. Хиљаде људи су напустиле посао и породицу, и путовале на златна поља у Аустралији, Јужној Африци, Калифорнији, Британској Колумбији, Јукону, Аљасци и Северној Америци. Само је мален број њих успио да се обогати, копајући или испирајући злато.


Ивасе (岩瀬村) Iwase-mura је село у Јапану у области Ивасе, префектура Фукушима.
По попису из 2003. године, село је имало 5.993 становника и густину насељености од 93,31 становника по км². Укупна површина је 64,23 км².
1. априла 2005. године, село Ивасе, заједно са вароши Наганума (такође из области Ивасе), је спојена у проширени град Сукагава.


Кос огрличар (Turdus torquatus) је углавном европски члан породице дроздова (Turdidae). То је дрозд средње величине, 23-24 цм дужине и тежине 90-138 г. Мужјак је претежно црн са упадљивим белим полумесецом преко груди. Женке су смеђе и тупље од мужјака, а младим птицама могу потпуно недостајати бледе ознаке на грудима. У свим деловима свог ареала, осим у најсевернијем, ово је врста на великим надморским висинама, са три подврсте које се гнезде у планинама од Ирске источно до Ирана. Гнезди се у отвореним планинским подручјима са неким дрвећем или жбуњем, при чему ово друго често укључује клеку и друге четинаре у дрвећу, мукињу, боровницу, врес и алпску ружу. То је птица селица која напушта подручја за гнежђење да презими у јужној Европи, северној Африци и Турској, обично у планинама са клеком. Типично гнездо се састоји од 3-6 јаја, бледо плаве или зеленкасто-плаве боје са смеђим мрљама. Инкубира их скоро у потпуности женка, а излегање се обично дешава након 13 дана. Поткрушци, пахуљасти пилићи излећу у још 14 дана и зависни су од родитеља око 12 дана након добијања комплетног перја.
Са широким ареалом и великом популацијом, кос огрличар је оцењен као најмање угрожени таксон од стране Међународне уније за заштиту природе (IUCN). Постоје знаци опадања у неколико земаља. Уузроци укључују климатске промене, људске поремећаје, лов и активности на отвореном. Губитак клеке такође може бити фактор у неким подручјима. Природне опасности укључују предаторство од стране сисара месождера и птица грабљивица, а локално може постојати и конкуренција других великих дроздова као што су кос, дрозд имелаш и дрозд боровњак.
1 Таксономија
Коса огрличара је први описао Карл фон Лине под њеним садашњим научним именом у свом 10. издању дела „Systema Naturae“ из 1758. године. Забележио је раније описе Франсиса Вилугбија и Елеазара Албина, који су јој обојица дали име Merula torquata.
У роду Turdus постоји 103 врсте средњих до великих дроздова. Карактеришу их заобљене главе, средње дугачка или издужена шиљата крила и обично мелодичне песме.
„Ouzel“ је стари назив за коса, реч је сродна немачкој речи de. „Ouzel“ се такође може применити на групу површно сличних, али удаљеније сродних птица, воденкоси, чији је европски представник понекад познат као воденкос. Термин „Ring Ouzel“ први пут је употребио Џон Реј у својој "Збирци енглеских речи које се генерално не користе" из 1674. године, а усталио се његовом књигом „Орнитологија Франсиса Вилугбија из Мидлтона у округу Ворвик“ из 1678. године. Као и код енглеског термина, научни назив се такође односи на истакнути бели полумесец на врату мужјака, а изведен је од латинских речи la, „дрозд“ и la, „са огрлицом“. Стари и локални називи за коса огрличара укључују „fell blackbird“, „hill blackbird“, „moor blackbird“, „rock ouzel“ и „mountain blackbird“.
Студија генетике рода Turdus из 2020. године сугерисала је да је род настао пре 9.37. милиона година, ширећи се из Африке пре 7,2 милиона година, а пре око 5,7 година милиона година раздвајајући се у палеарктичке и оријенталне групе. Даље радијациа из Африке у Америку уследило је пре око 5,3 милиона година. Детаљи студије указују на то да би кос огрличар, члан евроазијске групе, могао бити ближи сродник риђег сибирског коса (Turdus naumanni) и сивог сибриског коса (Turdus eunomus) него површно сличнијег обичног коса.
1.1 Подврсте
Кос огрличар има три признате подврсте:
!Слика
! Научно име
! Дистрибуција
! Идентификација
Кернгорм, Шкотска
Turdus torquatus torquatus (Карл фон Лине, 1758.)
Гнезди се у Ирској (ретко), Великој Британији до Скандинавије и крајњем северозападу Русије; зимује од Шпаније на југу до северозападне Африке и Канарских острва
Црно перје са умерено бледим тачкама по телу
Високи Тауерн, Аустрија
Turdus torquatus alpestris (C. L. Brehm, 1831)
Гнезди се у планинама Иберијског полуострва, Пиринеја, Алпа, Карпата и Балканских планина, а са малим удаљеним популацијама на Атласким планинама Алжира, Горњим Вогезима у Белгији и вишим брдима северне Немачке; зимује у северној Африци, јужној Европи и јужној Турској.
Перје по целом телу са јаким бледим тачкама, што даје веома „љускав“ изглед
Арташаван, Јерменија
Turdus torquatus amicorum (E. Hartert, 1923)
Гнезди се у централној и источној Турској, источно преко Кавказа и планина Елбурз до Туркменистана; зимује углавном у Ирану и деловима Ирака
Најцрње перје са минималним светлим тачкама на телу, али са веома јаким светлим панелом крила
Анализа узорака митохондријалне ДНК из целе Европе сугерише да је ова врста имала много шире распрострањеност након последњег леденог периода који се завршио око 11.700. година, него што му је тренутна распрострањеност.
2 Опис
Кос огрличар је 23-24 цм дугачак и тежи 90-138 г. Перје мужјака номиноване расе је потпуно црно, осим упадљивог белог полумесеца на грудима, уских сивкастих љуски на горњем делу тела и стомаку и бледих ивица перја на крилима. Кљун је жут, а ноге су сиво-смеђе. Женка подсећа на мужјака, али је смеђе боје и са тамнијом грудном траком. Младунци су слични женкама, али са бледим или непостојећим полумесецом на грудима.
Бледе ознаке на грудима чине одрасле јединке ове врсте непогрешивим за распознавање; мужјаци који прелазе прву зиму понекад такође показују бледи полумесец. Остали млади косови огрличару могу се помешати са обичним косом, али увек показују блеђи панел на крилима од те врсте.
Мужјаци врсте Turdus torquatus alpestris имају шире беле шаре (понављајуће мале кривине) на доњим деловима тела него Turdus torquatus torquatus, што им даје изразито љускав изглед са доње стране. Крилни панел је такође блеђи него код номиноване подврсте. Женке су сличне номинованој раси, али са широким белим ресама на бради и грлу. Мужјаци врсте Turdus torquatus''''amicorum имају највећу и најбељу грудну траку од три подврсте, а шире беле ивице и врхови перја крила формирају препознатљив беличаст панел na крилу. Женке имају уске беле ресе на доњем делу тела. Одрасле јединке коса огрличара пролазе кроз потпуно митарење након парења од краја јуна до почетка септембра, пре јесење миграције. Млади јединке делимично митаре између јула и септембра, замењујући покровно перје на глави, телу и крилима.
3 Распрострањеност и станиште
Кос огличар се гнезди дисконтинуирано широм западне и северне Европе од северозападне Ирске преко Скандинавије до северозападне Русије, и у планинама широм централне јужне Европе од Пиринеја преко Алпа, Балкана, Грчке и Турске источно до Туркменистана. Године 2014, гнежђење је забележено на Тиманском гребену, Архангелска област, око 300 км даље на исток од раније познатих места за гнежђење на северу Русије.
Кос огличар је селица, а птице напуштају подручја гнежђења у септембру и октобру. Птице номиноване подврсте зимују у јужној Шпанији и северозападној Африци. Средњоевропске популације Turdus torquatus alpestris се прво селе на веће надморске висине пре него што се преселе на југ или југозапад кроз Швајцарске Алпе; око две недеље касније, мигранти номиналне подврсте пролазе кроз исто подручје да би презимили на југу подручја гнежђења или око Средоземног мора. Источни Turdus torquatus alpestris мигрирају преко Балкана и Турске. Turdus torquatus amicorum се сели на југ у Египат и суседна подручја. Повратна миграција је углавном у марту и априлу, мужјаци стижу неколико дана пре женки. Северне птице које се гнезде стижу касније, а у планинама неке птице могу да се уздижу у фазама како се снег топи. Многе птице се заустављају на традиционалним травнатим местима са добром испашом и у пролеће и у јесен.
Кос огрличар је нестао у Летонији и јавља се само током миграције у Данској. Кос огрличар је пролазница у Сирији и луталица на Исланду, у Јордану, на Арапском полуострву, у Судану, Казахстану, Мауританији, Свалбарду и Јан Мајену. У Атлантику је редован зимски посетилац Канарских острва, али реткост на Азорима и Мадеири.
У средњим географским ширинама, кос огрличар је птица континенталних планина, али на северу свог ареала налази се у приобалним висоравнима. Може да се носи са ветром и кишом, али избегава лед и снег. Номинована врста Turdus torquatus torquatus се обично налази на отвореним вресиштима са неколико закржљалих стабала изнад 250 м и достижући 1.200 м у Шкотској и северној Европи. У Швајцарској, кос огрличар се гнезди на неравним брдским падинама са вресом, четинарима, буквом или алпском ружом на надморској висини од 1.100 1.300 м, иако се у Турској птице налазе од нивоа мора до 1.500 м. У Јерменији и на Кавказу, заузима слична стрма станишта са четинарским састојинама, шикарицама рододендрона и жбуњем клеке, од нивоа мора до 2.000-3.000 м.
У северозападној Африци, кос огрличар зимује у шумама клеке на 1.800-2.200 м надморске висине, често у близини река или језера. Током миграције, косови огрличари се могу јавити на приобалним травњацима и стрмим падинама са кратком, несејаном дивљом травом и ретким жбуњем.
4 Понашање
Кос огрличар је територијалан и обично се виђа сам или у паровима, мада се током миграције могу формирати расута јата. Када се не гнезде, неколико птица може бити лабаво повезано на добрим подручјима за исхрану, као што је воћка, често са другим дроздовима као што су певачице или мали дроздови. Лет коса огрличара је директан, а птице често седе на камењу или вресу.
4.1 Гнежђење
Кос огрличар се гнезди од средине априла до средине јула у Алпима и на Британским острвима, а од маја до августа у Скандинавији. Територије могу бити распоређене дуж потока, 160-200 м удаљени један од другог и ареали се могу преклапати, али ова врста не формира колоније за гнежђење. Гнездо, које гради женка, је чаша од лишћа, суве траве и другог биљног материјала учвршћеног блатом. На западу подручја гнезда се скоро увек граде на земљи, али Turdus torquatus alpestris може да се гнезди и на малом дрвету или жбуњу на просечној висини од 35 м.
Гнездо се састоји од 3-6 бледоплавих или зеленкастоплавих јаја прошараних црвенкасто-смеђим мрљама. Јаја су 30мм x 22 м и тежи 7.4 г од чега је 6% љуска. Инкубацију скоро увек обавља женка, а излегање се обично дешава након 13 дана. Поткрушци, пахуљасти пилићи добијају комплетно перје након 14 дана. Млади су зависни од родитеља око 12 дана након што се оперјају.
Одрасле јединке се гнезде након прве године, а њихов просечан животни век је две године, мада је забележено и девет година. Може бити два легла, посебно на југу подручја, мада је троструко гнежђење ретко. Кос огрличар је филопатријска врста, враћа се на исто подручје ради гнежђења сваке године. Око 36% младунаца преживи прву годину, док је годишња стопа преживљавања одраслих јединки 47% за мужјаке и 37% за женке. Главни узроци смрти у северозападној Европи су предаторство (9%), случајни инциденти повезани са људима (10%) и лов, углавном у Француској (77%).
4.2 Исхрана
Кос огрличар је сваштојед, једе широк спектар инсеката, глиста, малих водоземаца и гмизаваца, као и воће. Већина животињског плена се лови на земљи.
Током пролећне миграције и сезоне размножавања, бескичмењаци доминирају у исхрани, а укључују глисте, бубе, муве, мраве, пауке и пужеве. Касније током године, воће постаје важније, укључујући купину, јагоду, трешњу, глог, јаворику и клеку Тамо где је доступна, обична клека чини више од 90% зимске исхране коса огрличара, а зглавкарци чине већину остале исхране. Као резултат тога, кос огрличар је важан фактор за ширење семена клеке и кључан је за ширење ендемске клеке са Канарских острва на Канарским острвима.
Младунци се углавном хране бескичмењацима, гусеницама и глистама као главним намирницама где год су доступне. Иако птице које мигрирају у јесен користе слично станиште као и у пролеће, сезонско бобичасто воће чини већину њихове исхране, посебно зова, глог и, где су доступне, бобице клеке.
4.3 Оглашавање
Мужјак коса огрличара пева са ниског места или повремено у лету. Песма се састоји од понављања 2–4 тужне флаутске ноте, ", ", " са паузама између понављања. Оглашавање је гласно "'", који постаје оштрије ако је птица узнемирена. Контактно оглашавање је тихи "'" у лету. Мужјаци певају најчешће у зору и пред залазак сунца.
5 Предатори и паразити
Предатори коса огрличара укључују шумску сову, утину, обичног мишара, обичног ветрушку и копца, малу ласицу и велику ласицу . Већина угинулих је код младих птица, а птице које се излегу рано у сезони имају веће шансе да преживе него каснија легла. Шкотска студија је показала да су грабљивице одговорне за 59% смртних случајева, а сисари за 27%. У Румунији су јаја узимале обичне веверице и лешњикаре. Као и код других дроздова из породице Turdus, кос огрличар је ређе домаћин обичне кукавице, паразита на леглу. Ако је гнездо дрозда предубоко да би кукавица могла да избаци птиће домаћина, млада кукавица не може успешно да се такмичи за храну са птићима брзорастуће врсте домаћина, а ако кукавица успе да избаци остале птиће из гнезда, родитељи је нерадо хране; у сваком случају, млада кукавица ће гладовати.
Студија спроведена у Карпатима открила је да значајан део косова огрличара носи тромбикулидне гриње . Ове гриње обично инфицирају птице које се хране на земљи, а јаке заразе могу довести до тога да птице изгубе кондицију и престану да се хране. Крпељ (Ixodes festai) обично паразитира дроздове, укључујући и коса огрличара. Постоји запис да ова врста носи крвног паразита Haemoproteus.
6 Статус
Кос огрличар има широк ареал, процењен на 9.17 милиона км² и велику популацију, процењену на 600.000-2 милиона јединки у Европи (што чини 95% подручја гнежђења). Верује се да се врста не приближава праговима критеријума за смањење популације Црвене листе IUCN-а (тј. смањење за више од 30% за десет година или три генерације), те је стога оцењена као најмање угрожени таксон. Процењено је да је популација која се гнезди у Европи 2019. године била 299.000-598.000 парова.
Постоје знаци пада у неколико земаља. Његов пад у Ирској последњих година је био запањујући, а редовно гнежђење је сада ограничено на два округа. Сумњиви узроци укључују климатске промене, људске поремећаје, лов и активности на отвореном. Губитак клеке може бити фактор у јужној Шпанији и северозападној Африци, као и пошумљавање брда у Великој Британији. Такође може постојати конкуренција од већих дрозовда попут коса, дрозда имелаша и дрозда боровњака. Шкотска студија је показала да је мање вероватно да ће места на већим надморским висинама и са добрим покривачем вреса бити напуштена од стране гнездећих косова огрличара него ниже или отвореније локације.
У Алпима, густина парова који се гнезде може достићи 60-80 парова по км², али је генерално много нижи са 37 парова по км² у Горњој Савоји, 22 пара по км² у планинама Јура и 8 парова по км² у отворенијим стаништима у Британији.
7 Додатна литература


Сага Јосте Берлинга (Gösta Berlings saga [ˈјœсːта ˈбӕːɭɪŋс ˈсɑːɡа] ) је дебитантски роман шведске ауторке Селме Лагерлеф, објављен 1891. Селма Лагерлеф је добитница Нобелове награде за књижевност 1909. године. По роману је снимљен неми филм из 1924. у режији Морица Стилера са Гретом Гарбо, Ларсом Хансоном и Гердом Лундеквист у главним улогама. На њему се такође заснива опера I cavalieri di Ekebù Рикарда Зандонаија из 1925. године.
1 Позадина
У лето 1890. шведски часопис Идун понудио је награду за најбољи роман одређене дужине. Лагерлефова је учествовала у такмичењу са неколико поглавља из Јосте Берлинга, приче која је тада почела да се обликује у њеном уму, и освојила је награду. У Јоста Берлингу, Лагерлофова је романтичар и представља реакцију против реализма који је преовладавао у то време. Као дете, упијала је народне приче свог окружења, а касније у животу јој је пало на памет да је њена посебна мисија да овим причама да израз. Сага Јосте Берлинга названа је „прозни еп о шведском сеоском животу“.
Сцена је постављена на обали језера Фрикен (језеро Левен у причи) у Вермланду. Користећи вукове, снег, натприродне елементе и ексцентричне ликове из више класе за пројектовање егзотичне слике Вермланда из 1820-их, роман се може упоредити са магичним реализмом. Наслов треба да пружи асоцијације на исландске саге. Прва реченица „Коначно је викар био на проповедаоници“ једна је од најпознатијих у шведској књижевности.
2 Радња
Херој, Јоста Берлинг, је лутерански свештеник без чина којег је господарица Екебија спасла од смрти због смрзавања и након тога он постаје један од њених пензионера у имању у Екебију. Пошто пензионери узимају власт у своје руке, они управљају имовином како сами сматрају да треба и њихови животи су испуњени многим дивљим авантурама. Јоста Берлинг је њихов водећи дух, песник, шармантна личност међу групом весељака. Пре него што се прича заврши, Јоста Берлинг се искупи, а чак је и старој господарици Екебија дозвољено да дође у свој стари дом да умре.
3 Енглески преводи
Први пут га је превела Лили Тудир 1894. године као Сагу Јосте Берлинга, али је била недоступна у САД и убрзо је престала да се штампа у Великој Британији. Ово издање је 1918. године поново штампала Америчко-скандинавска фондација са изменама и 8 додатних поглавља која су изостављена из издања из 1894. године. Такође ју је 1898. превела Полин Банкрофт Флах као Прича о Јоста Берлингу. Оба ова издања су у јавном власништву и током година су их често поново штампали различити издавачи.
Нови енглески превод песника Роберта Блаја објављен је 1962. године. Издао га је Signet Classics под насловом Прича о Јости Берлингу. Најновији превод на енглески, Пола Норлена, објавио је Penguin 2009. године.
4 Главни ликови
Јоста Берлинг, смењени свештеник и главни лик
Маргарита Самзелијус (рођена Целсинг), мајорова жена — задужена за Екеби; она даје каваљерима преноћиште
Синтрам, зли лик који само изазива несташлуке
Мариен Синклер, глумица, избачена из куће јер је пољубила Јосту
Грофица Елизабета (Карлсдотер) из Италије, удата за грофа Хенрика Дона
Ана Стјернхок, верена за споредног лика, својевремено волела Јосту
Грофица Марта, мајка Хенрикова, маћеха Ебина, богата и охола
Гроф Хенрик Дона, Елизабетин муж, познат по томе што је "глуп"
Еба Дона, Мартина пасторка, изузетно религиозна — Јостина прва љубав
12 каваљера: Јоста Берлинг, и др.
5 Адаптације
Филм* Године 1924. снимљен је шведски неми филм (Јоста Берлинг сага) са тада углавном непознатом Гретом Гарбо као Елизабет и популарним филмским глумцима Ларсом Хансоном и Гердом Лундеквист, у режији Морица Стилера.
Телевизија* Почевши од 10. марта 1986, објављена је као мини-серија од 6 делова и од 347 минута за шведску телевизију. Опера* на роману је заснована опера Рикарда Зандонаија I cavalieri di Ekebù (1925).
Музика* Године 2004. формирана је прогресивна рок група из Шведске под именом Јоста Берлингс Сага. До сада су објавили шест студијских албума.


Пан је Сатурнов природни сателит, други најближи Сатурну. Пречника је 35 километара и налази се у простору између Сатурнових бројних прстенова. Открио га је 1990. године Марк Шовалтер (Mark R. Showalter) када је анализирао фотографије снимљене од стране Војаџера 2. Најзначајнија била је фотографија S/1981 S 13 снимљена 1981. године када је ова летелица пролазила покрај Сатурна.
1 Претпоставке
Хипотеза да сателит кружи у великој празнини између Сатурнових прстена изнета је 1985. године од стране Џефри Кузија (Jeffrey N. Cuzzi) и Џефри Скаргла (Jeffrey D. Scargle). Њихова претпоставка заснивала се на изгледу саме празнине. Она је указивала да туда орбитира Сателит Х који својом гравитацијом скупља честице на свом путу и зато се јавља празнина. Претпоставили су да Сателит Х има велику полуосу од 133,603 ± 10 km и да је његова маса 5–10×10−12 Сатурнових маса. Када је сателит пронађен, испоставило се да су ове претпоставке биле тачне и да су Кузи и Скаргл били веома близу: маса Пана је 8.6×10−12 Сатурнових маса а вредност његове велике полуосе се
Пан је уочен у 11 Војаџерових снимака.
2 Име
Назив Пан сателит је добио 16. септембра 1991. године по митолошком богу-пастиру Пану. Сателит је такође познат под називом Сатурн XVIII.
3 Додатна литература


У снукеру, троцифрени брејк (century break) означава кад играч постигне 100 или више поена без промашаја у једној посети столу. Играч то постиже убацујући наизменично црвене и обојене кугле. Постизање 100 поена у једном фрејму није троцифрени брејк — то мора бити учињено у једној посети столу (иако играч може имати више посета столу у току једног фрејма). Поени који се добију након што противник направи фаул не рачунају се у брејк.
Током професионалних турнира забележено је преко 20.000 троцифрених брејкова. 2014. године, Нил Робертсон је постао први играч који је направио више од 100 троцифрених брејкова током једне сезоне. Рони О’Саливан држи рекорд по броју направљених троцифрених брејкова са преко 1000 троцифрених брејкова.
1 Списак троцифрени брејкова
до 6. маја 2024
Играч'Укупно'''
1.
Рони О'Саливан
1264
2.
Џон Хигинс
995
3.
Џад Трамп
980
4.
Нил Робертсон
939
5.
Марк Селби
821
6.
Стивен Хендри
777
7.
Динг Ђунхуеј
663
8.
Шон Марфи
656
9.
Марк Вилијамс
629
10.
Марк Ален
618
11.
Стјуарт Бингам
585
12.
Марко Фу
526
13.
Стивен Магвајер
520
14.
Бари Хокинс
463
15.
Рајан Деј
458
16.
Кајрен Вилсон
453
17.
Алистер Картер
418
18.
Дејвид Гилберт
390
19.
Питер Ебдон
377
20.
Џо Пери
370
2 Правила
Највећи могући троцифрени брејк у снукеру износи 147 (максимални брејк), тј. 15 црвених, 15 црних и 6 преосталих обојених кугли (укључујући и црну). У ванредним околностима могуће је постићи брејк од 155. Ако играч дође за сто након што је противник направио фаул и ако није у могућности погодити било коју страну било које црвене кугле, тј. ако је снукерован на свакој црвеној кугли, тада може номинирати неку од обојених кугли као црвену (тзв. free ball). У оваквим околностима могуће је убацити 16 црвених и црних + 27 поена за обојене, што укупно износи 155.
Да би се постигао троцифрени брејк, на столу мора бити најмање 10 црвених кугли (или 9 у free ball'' ситуацији) кад играч дође на ред. Ако је на столу 9 црвених, онда највећи брејк може износити 99 (9 x 8 + 27).


Стари хришћанин (cristiano viejo; cristão velho) је била друштвена и правна категорија која се користила на Иберијском полуострву у касном 15. и раном 16. веку да обележи оне који су имали доказану „чисту крв“ у односу на нове хришћане, то јест, особе које су делимично или потпуно биле јеврејског или маварског порекла и које су су се покрстиле, као и њихови потомци. Статус старог хришћанина, иако није доносио никакве привилегије ни у оквиру државе ни на професионалном нивоу, представљао је престиж и понос ономе ко је то био, јер многи богати људи и људи на високим положајима нису били стари хришћани, за разлику од огромног дела обичног народа и сиротиње која је тај статус добијала по рођењу. Национална свест Шпанаца оног доба је била нека мешавина етничких и верских елемената и представљала је савршен увод у каснији национализам.
У пракси, да би неко доказао да је стари хришћанин (што се често тражило да би се на пример, имао приступ одређеним занимањима), требало је да поднесе на увид седам крштеница — своју, својих родитеља и бабе и деде и са мајчине и са очеве стране, што се називало „утврђивањем чистоте крви“. Ова процедура је била неопходна за улазак у службу на многа места у држави, универзитетска удружења, занатлијска удружења, војне и религиозне редове и др. Чак и сама инквизиција, иако је и сама захтевала чистоту крви од својих нижих чланова, такође је била под сумњом да су многи њени најугледнији и најутицајнији чланови били нови хришћани. Познато је да постоје основане сумње да је први главни инквизитор и исповедник Изабеле Католичке, Томас де Торкемада, вероватно био нови хришћанин.
1 Историјски корени
Појам старог хришћанина настаје за време Реконкисте, од момента када су територије под хришћанском контролом густо насељене (11, 12. и 13. век: прво долине Ебра и Таха, а потим и Гвадалкивира и источне обале полуострва). Почев од кризе у 15. веку, и упркос завршетку Реконкисте, тензије у друштву су све јаче, а нетрпељивост према Јеврејима подстакнута предрасудама све интензивнија. У тим условима долази до погрома Јевреја 1391. године, коме су следила многа насилна покрштавања и појава мањинске групе покрштених Јевреја (погрдно званих мараноси) која је константно била прогоњена (нарочито од побуне Педра Сармијента у Толеду 1449. године). С друге стране, ту су били и мудехари (муслимани који су живели у хришћанским краљевинама), који су такође били протагонисти једне побуне већ у 13. веку.
2 Улога у друштву
„Чистота крви“ или „немешана крв“ која се приписивала тзв. старим хришћанима била је, у суштини, идеја без много основа. Ако изузмемо становништво у најсевернијим деловима Иберијског полуострва, готово да је немогуће да је постојао неки становник полуострва који није имао неког претка муслиманске или јеврејске вероисповести. У доба Реконкисте кад би један град био освојен, често се дешавало да је становништво вероисповести губитника бежало у егзодусима и остављало град скоро пуст, да би га победници поново населили становништвом сопствене вероисповести. Међутим, и поред овог обичаја, становници Ал-Андалуза, махом муслимани, углавном су на крају прелазили у хришћанство и прилагођавали се друштву хришћанских освајача, на исти начин како су то вековима раније урадили хришћани након арапског освајања полуострва у 8. веку. Разлика између старих и нових хришћана, према томе, налази се у томе што су нови хришћани плод последњих присилних конверзија које су чиниле део политике религијске једообразности полуострва које су започели Католички краљеви.
Међутим, већина простог народа је мислила да потиче од хришћана са северних територија (кантабријског и пиринејског појаса), који никад нису били под муслиманском влашћу и који су започели Реконкисту и поновно насељавање оних територија одакле су муслимани били протерани. С тим у вези, припадање нижој класи није умањивало статус старог хришћанина, чак напротив, обичан свет је с пуним правом могао да оптужује више и богатије класе да нису стари хришћани због послова на основу којих су се обогатили и који су, по народном схватању, били послови које су обављали само Јевреји и нови хришћани (грех зеленашења је хришћанима, а такође и муслиманима, забрањивао да се баве позајмљивањем новца уз камате, а такође је и концепт извлачења користи био теолошки осуђен). Буржоазија (нарочито банкари и трговци) је према томе, увек будила сумње и подозрење, као и високо племство, чији су припадници ретко кад могли да докажу да сигурно немају неку тамну мрљу у свом родослову. Године 1560. Франсиско де Мендоза и Бовадиља (Francisco de Mendoza y Bovadilla) написао је „Мрље шпанског племства или везе и срамоте њихових родослова“ (El tizón de la nobleza española, o máculas y sambenitos de sus linajes) у коме доказује како цела шпанска аристократија има јеврејске претке. Такође је позната и „Зелена књига Арагона“ која такође датира из 16. века, и која наводно доказује да је и сама краљевска породица, почев од династије Трастамара, имала претке новохришћане. Инквизиција, која је прогонила криптојудаизам, такође је била преплављена новим хришћанима који су, да би доказали како су искрени хришћани, били много оштрији и суровији у својим задацима од старих хришћана.
У Португалу, законско разликовање између старих и нових хришћана је укинуо маркиз де Помбал, 1772. године.
3 Библиографија
J. Lúcio de Azevedo (1989). História dos Cristãos Novos Portugueses. Lisboa: Clássica Editora.
David M. Gitlitz (1996). Secrecy and deceit: the religion of the crypto-Jews. Philadelphia: Jewish Publication Society. .
Contreras, Jaime: Curso de doctorado en la Universidad Autónoma de Madrid, 1988 Los conversos. (Conferencia) París: Instituto Cervantes, 1999 La identidad del converso en España y fuera de España


Тунел је четврти студијски албум фолк певачице Вики Миљковић, рађен у сарадњи са Злаја бендом, и издат 1996. године за Зам и Daniel Estrada. Музику су радили Злаја Тимотић, Срећко Максимовић Цеци, Вања Јовичић и Драган Ташковић, док су текстове писали Жана, Марина Туцаковић, Мирослав Јовичић.
1 Списак песама
Тунел
Добро и зло
Стиже пролеће
Очи соколове
Док поглед убија
Освета
Кад би био сан
Да си задњи човек


Битка код Магнезије се одиграла за време римско-сиријског рата године 190. п. н. е. на равницама крај места Магнезија на Сипилу у Лидији (данашња Турска) између римско-пергамске војске на челу с конзулом Луцијем Корнелијем Сципионом и његовим славним братом Сципионом Африканцем и пергамским краљем Еуменом II на једној, те селеукидске војске на челу с краљем Антиохом III Великим на другој страни. Савезници су извојевали одлучујућу победу након које су Селеукиди трајно изгубили било какав утицај на збивања у Грчкој, а Римљани потврдили своју недавно стечену хегемонију након Другог македонског рата.


Мсемен или rghaif (ар. ar), је традиционално припремани хлеб пореклом из региона Магреба, који се често налази у Алжиру, Мароку, и Тунису. Пресавија се у квадратне палачинке са више унутрашњих слојева и пече се на плочи за печење, обично се служи са медом или шољом ароматичног јутарњег чаја или кафе од менте. Мсемен се такође може напунити месом или луком и парадајзом. Мале палачинке мсемен су изворно из берберске кухиње.
Постоји варијанта која се прави извлачењем теста у тракице и формирањем диска, а која се у Алжиру, Тунису и Мароку назива и млеви .


Виридијана (Viridiana) је филм у режији шпанског редитеља Луиса Буњуела из 1961. године. Сам филм се делимично заснива на роману из 1985. године под називом Алма, Бенита Переза Галдоса. Сматра се за једно од најконтроверзнијих Буњуелових филмских остварења, будући да врло оштро критикује Римокатоличку цркву. Неко време је био забрањен у Шпанији. Исте године када је филм изашао добио је Златну палму на Канском филмском фестивалу.
1 Радња
Пре него што се одлучи да положи заклетву и постане часна сестра, Виридијани је наређено да посети свог јединог рођака, течу који ју је финансијски потпомагао током школовања. Поменути рођак јесте дон Хаиме, повучен старији човек који поседује имање, а помоћ у раду му пружа служавка Рамона.
Током последње ноћи на имању свог тече, дон Хаиме открива да је његова жена, њена ујна умрла на брачном кревету током прве брачне ноћи, а уз то такође говори да га Виридијана изузетно подсећа на своју жену. Он потом захтева од Виридијане да обуче теткину венчаницу и вео који је чувао од саме брачне ноћи. Након што јој стави опијум у кафу, односи је у кревет и на ивици је силовања своје рођаке, али на крају га самоконтрола одврати од тога.
Наредног јутра дон Хаиме јој говори да се више не може вратити у самостан будући да више није девица. Без обзира на њено негодовање и одбијање да то прихвати као чињеницу, Виридијана пакује своје ствари и одлази. Док чека на станици превоз, полиција наилази и враћа је натраг на течино имање. Затичу дона Хаимеа обешеног са последњим писмом у којем је одређено да све своје драгоцености оставља Виридијани и непризнатом сину по имену Хорхе.
Потпуно сигурна да више не може живети као часна сестра, Виридијана одлучује да посвети свој живот и помаже онима којима је то потребно тако што обезбеђује онима који немају где да живе кров над главом. Хорхе, заједно са својом девојком Лусијом пристиже и одлучује да среди запуштено имање и даје назнаке да жели тајну везу с Рамоном. Лусија потом одлази због зависти према Виридијани и издвојености од урбаног света.
Једне ноћи, док су Хорхе и Виридијана послом у граду са служавком Рамоном, просјаци обијају њихову кућу након чега услеђују вулгарне сцене и моралне декаденције, прилично честе у Буњуеловим филмовима. Након што се Хорхе, Виридијана и Рамона врате кући, већина просјака побегне, али два мушкарца из групе заробе Хорхеа и Виридијану, где долази и до физичког повређивања Виридијане. На крају и сама полиција долази, коју је Рамона позвала.
Филм се завршава прилично буњуелски, вулгарним сценама и ласцивним мотивима.
2 Улоге
+
!Име лика у филму
!Име глумца на српском
!Име глумца на шпанском
Виридијана
Силвија Пинал
Silvia Pinal
Хорхе
Франсиско Рабал
Francisco Rabal
дон Хаиме
Фернандо Реј
Fernando Rey
Рамона
Маргарита Лозано
Margarita Lozano
Лусија
Викторија Зини
Victoria Zinny
Рита
Тересита Рабал
Teresita Rabal
Рамон
Алфонсо Кордон
Alfonso Cordón
дон Амалио
Хосе Калво
José Calvo
Ел Кохо
Хосе Мануел Мартин
José Manuel Martín
Мануел ел Пока
Луис Ередија
Luis Heredia
дон Зекијел
Хоакин Роа
Joaquín Roa
Енедина
Лола Гаос
Lola Gaos
Хосе ел Лепросо
Хуан Гарсија Тијендра
Juan García Tiendra
Рефугио
Милагрос Томас
Milagros Tomás
Пако
Хоакин Мајол
Joaquin Mayol
Ла Хардинера
Палмира Гера
Palmira Guerra
Ла Ерона
Алисија Хорхе Барига
Alicia Jorge Barriga
Ел Пелон
Сергио Мендисабал
Sergio Mendizábal
3 Награде и номинације
„Виридијана” је освојила две награде и једну номинацију.
3.1 Награде
Златна палма, 1961. године.
Награда Grand Prix, 1962. године
3.2 Номинација
Номинација за најбољи филм у оквиру награде за најбољих десет филмова.
4 Додатна литература


Партско царство, познато и као Арсакидско царство (Άρσάκης, пар. 𐭀𐭓𐭔𐭊 Aršak) било је велика иранска политичка и културна сила у древном Ирану од 247. п. н. е. до 224. године нове ере. Његово друго име потиче од оснивача, Арсака I, који је предводио племе Парни у освајању региона Партије на североистоку Ирана, тадашње сатрапије (покрајине) под Андрагором, који се побунио против Селеукидског царства. Митридат I ( п. н. е.) значајно је проширио царство заузевши Медију и Месопотамију од Селеукида. На свом врхунцу, Партско царство се протезало од северних токова Еуфрата, у данашњој централно-источној Турској, до данашњег Авганистана и западног Пакистана. Царство, смештено на трговачком путу Пут свиле између Римског царства у Средоземном басену и династије Хан у Кини, постало је центар трговине и промета.
Парти су у великој мери усвојили уметност, архитектуру, религиозна веровања и краљевска обележја свог културно разноликог царства, које је обухватало персијску, хеленистичку и регионалне културе. Арсакидски двор је у почетку прихватио елементе грчке културе, иако је временом дошло до постепеног оживљавања иранске културне традиције. У модерној историографији, Арсакиди се сматрају првом аутохтоном иранском династијом која је дошла на власт у иранском свету након Ахеменида, за разлику од Селеукида који су представљали хеленистичку владавину након Александра Великог. Арсакидски владари носили су титулу "Краљ краљева", позивајући се на наслеђе Ахеменидског царства; заиста, прихватали су многе локалне краљеве као вазале, док су Ахемениди имали централно постављене, иако углавном аутономне, сатрапе. Партски двор је постављао мали број сатрапа, углавном ван Ирана, али су те сатрапије биле мање и слабије од ахеменидских моћника. Са ширењем арсакидске моћи, седиште централне владе преместило се из Нисе у Ктесифон дуж Тигра (јужно од Багдада), иако су и други градови служили као престонице.
Најранији непријатељи Парта били су Селеукиди на западу и Скити на северу. Међутим, како се Партија ширила ка западу, дошли су у сукоб са Краљевством Јерменија, и на крају са позном Римском републиком. Рим и Партија су се такмичили да успоставе краљеве Јерменије као своје вазале. Парти су уништили војску Марка Лицинија Краса у бици код Каре 53. године п. н. е, а 40–39. п. н. е. партске снаге су заузеле цео Левант изузев Тира од Римљана; Марко Антоније је предводио римски контранапад. Неколико римских царева извршило је инвазију на Месопотамију током Римско-партских ратова у наредних неколико векова, заузимајући градове Селеукију и Ктесифон. Чести грађански ратови између партских претендената на престо показали су се опаснијим за стабилност Царства од стране инвазије, и партска моћ је нестала када се Ардашир I, владар Истахра у Персису, побунио против Арсакида и убио њиховог последњег владара, Артабана IV, 224. године н. е. Ардашир је основао Сасанидско царство, које је владало Ираном и већим делом Блиског истока све до муслиманских освајања у 7. веку, иако је династија Арсакида наставила да живи кроз огранке породице који су владали Јерменијом, Кавкаском Иберијом и Кавкаском Албанијом.
Изворни партски извори, писани на партском, грчком и другим језицима, су оскудни у поређењу са сасанидским, па чак и ранијим ахеменидским изворима. Осим раштрканих клинастих таблица, фрагментарних острака, натписа на стенама, драхми и случајно сачуваних пергамент докумената, већи део партске историје познат је само кроз спољне изворе. Они укључују углавном грчке и римске историје, али и кинеске историје, подстакнуте жељом Хан Кинеза да формирају савезе против Сјонгнуа. Партска уметност је средство за разумевање аспеката друштва и културе који иначе недостају у текстуалним изворима.
1 Историја
1.1 Порекло и оснивање
Пре него што је Арсак I основао династију Арсакида, био је поглавица Парна, древног централноазијског племена иранских народа и једног од неколико номадских племена у оквиру конфедерације Дахае. Парни су највероватније говорили источноиранским језиком, за разлику од северозападног иранског језика којим се у то време говорило у Партији. Партија је била североисточна провинција, прво под Ахеменидским царством, а затим под Селеукидским царством. Након освајања региона, Парни су усвојили партски као званични дворски језик, говорећи га уз средњоперсијски, арамејски, грчки, вавилонски, согдијски и друге језике на вишејезичним територијама које ће освојити. Неки академици расправљају о етничком пореклу Арсака I, попут Хашема Каземија и Мостафе Дехпахлавана, који тврде да је он био рођени Парт, а не припадник освајачких Парна.
Није поуздано утврђено зашто је арсакидски двор накнадно изабрао 247. годину п. н. е. за прву годину арсакидске ере. британски археолог Адријан Дејвид Хју Бивар закључује да је то била година када су Селеукиди изгубили контролу над Партијом у корист Андрагоре, именованог сатрапа који се побунио против њих. Стога је Арсак I „антидатирао своје владарске године“ до тренутка када је престала селеукидска контрола над Партијом. Међутим, Веста Сархош Кертис тврди да је то била једноставно година када је Арсак постао поглавица племена Парни. Хома Катузијан и Џин Ралф Гартвејт тврде да је то била година када је Арсак освојио Партију и протерао селеукидске власти, ипак Кертис и Марија Бросијус наводе да Андрагора није био збачен од стране Арсакида све до 238. године п. н. е.
Није јасно ко је непосредно наследио Арсака I. Бивар и Катузијан потврђују да је то био његов брат Тиридат I, кога је заузврат наследио његов син Арсак II 211. године п. н. е. Ипак, Кертис и Бросијус наводе да је Арсак II био непосредни наследник Арсака I, при чему Кертис тврди да се наслеђивање догодило 211. п. н. е, а Бросијус 217. п. н. е. Бивар инсистира да је 138. п. н. е, последња владарска година Митридата I, „први прецизно утврђени владарски датум партске историје“. Због ових и других неслагања, Бивар наводи две различите краљевске хронологије које прихватају историчари. Касније су Парти, од 2. века п. н. е. надаље, изнели фиктивну тврдњу која их је представљала као потомке ахеменидског краља краљева, Артаксеркса II.
Арсак I је једно време учвршћивао свој положај у Партији и Хирканији користећи инвазију селеукидске територије на западу од стране Птолемеја III Еуергета (вл. 246–222. п. н. е.) из Египта. Овај сукоб са Птолемејем, Трећи сиријски рат (246–241. п. н. е.), такође је омогућио Диодоту I да се побуни и формира Грчко-бактријско краљевство у Средњој Азији. Његов наследник, Диодот II, склопио је савез са Арсаком I против Селеукида, али је Арсак привремено протеран из Партије од стране снага Селеука II Калиника. Након што је провео неко време у изгнанству међу номадским племеном Апасијаке, Арсак I је предводио контранапад и поново заузео Партију. Наследник Селеука II, Антиох III Велики, није могао одмах да узврати јер су његове трупе биле ангажоване у гушењу побуне Молона у Медији.
Антиох III је покренуо масовну кампању за поновно заузимање Партије и Бактрије 210. или 209. године п. н. е. Упркос неким победама, био је неуспешан, али је преговарао о мировном споразуму са Арсаком II. Овом другом је додељена титула краља (грчки: basileus]) у замену за његово потчињавање Антиоху III као надређеном. Селеукиди нису били у стању да даље интервенишу у партским пословима након све већег продора Римске републике и селеукидског пораза код Магнезије 190. године п. н. е. Фријапатије наследио је Арсака II, а Фраат I је на крају ступио на партски престо. Фраат I је владао Партијом без даљег селеукидског уплитања.
1.2 Ширење и консолидација
Забележено је да је Фраат I проширио контролу Партије иза Александрових врата и окупирао Апамеја Рагјану. Локације ових места су непознате. Ипак, највеће ширење партске моћи и територије догодило се током владавине његовог брата и наследника Митридата I (вл. око 171–132. п. н. е.), кога Катузијан пореди са Киром Великим (умро 530. п. н. е.), оснивачем Ахеменидског царства.
Односи између Партије и Грчко-Бактрије су се погоршали након смрти Диодота II, када су снаге под Митридатом I заузеле две епархије овог краљевства, тада под Еукратидом I (вл. око 170–145. п. н. е.). Усмеривши поглед на селеукидско царство, Митридат I је напао Медију и заузео Екбатану 148. или 147. године п. н. е; регион је био дестабилизован недавним селеукидским гушењем побуне коју је предводио Тимарх. Ова победа је праћена партским освајањем Вавилоније у Месопотамији, где је Митридат I ковао новац у Селеукији 141. године п. н. е. и одржао званичну церемонију инвеституре. Док се Митридат I повукао у Хирканију, његове снаге су покориле краљевства Елимаида и Харакена и заузеле Сузу. До тог времена, партска власт се протезала на исток све до реке Инд.
Док је Хекатомпил служио као прва партска престоница, Митридат I је успоставио краљевске резиденције у Селеукији, Екбатани, Ктесифону и свом новооснованом граду, Митридаткерту (Ниса), где су грађене и одржаване гробнице арсакидских краљева. Екбатана је постала главна летња резиденција за арсакидско племство. Ктесифон можда није постао званична престоница све до владавине Готарза I (вл. око 90–80. п. н. е.). Према Бросијусу, он је постао место краљевске церемоније крунисања и репрезентативни град Арсакида.
Селеукиди нису били у могућности да одмах узврате јер је генерал Диодот Трифон подигао побуну у престоници Антиохији 142. године п. н. е. Међутим, до 140. године п. н. е. Деметрије II Никатор је био у стању да покрене контра-инвазију на Парте у Месопотамији. Упркос почетним успесима, Селеукиди су поражени, а самог Деметрија су партске снаге заробиле и одвеле у Хирканију. Тамо је Митридат I третирао свог заробљеника са великим гостопримством; чак је удао своју ћерку Родогуну за Деметрија.
Антиох VII Сидет (вл. 138–129. п. н. е.), Деметријев брат, преузео је селеукидски престо и оженио се женом свог брата, Клеопатром Теом. Након што је поразио Диодота Трифона, Антиох је 130. године п. н. е. покренуо поход за поновно заузимање Месопотамије, која је сада била под владавином Фраата II (вл. око 132–127. п. н. е.). Партски генерал Индат поражен је дуж реке Велики Заб, након чега је уследио локални устанак у којем је убијен партски гувернер Вавилоније. Антиох је освојио Вавилонију и заузео Сузу, где је ковао новац.<ref name="bivar_1983_36-37 curtis_2007_11">


Менемен (тур. Menemen) је турско јело направљено од јаја, паприке, парадајза и лука по жељи. Први су га направили Критски Турци који су дошли у округ Менемен у Измиру са разменом становништва и добио је име по округу.
1 Начин прављења
Прво се лук испржи на уљу док не порумени. Затим се додају паприке и лагано се запеку. Након тога се додају сецкани парадајзи, а парадајз се кува док не пусти сок. Јаја, чији ће број варирати према потреби, разбију се и мешањем оставе да се кувају. Након тога, јелу се по жељи могу додати зачини као што су чили и мента. Јело се припрема кувањем јаја. Кобасица се може направити и додавањем сланине, кобасице или сира, али то удаљава од традиционалног рецепта.
2 Чакалијски менемен
У стилу округа Чакали (Çakallı), тип менемена јединствен за ресторане који се налазе у том округу на аутопуту Самсун-Ћорум (Samsun-Çorum), користи се само жуманце јаја и служи се уз локални хлеб.
3 Калорије
Мали део менемена, који се често укључује у основне оброке, има око 105 калорија, док средњи део вреди 177 калорија. Они који желе да задрже контролу тежине у равнотежи могу додати рецепт за менемен на своју листу исхране.
4 Галерија


Гроупкант лејн (Gropecunt Lane) био је назив улице у енглеским градовима током средњег века, за који се верује да се односио на проституцију која је била центрирана у тим областима; била је уобичајена пракса да средњовековни назив улице одражава функцију улице или економску активност која се у јој одвијала. Гроупкант (енгл. Gropecunt), чија је најранија позната употреба забележена око 1230. године, изгледа да је изведен као сложеница од речи grope (пипати/хватати) и cunt (пичка). Улице са тим именом често су се налазиле у најпрометнијим деловима средњовековних градова, а чини се да је бар једна била важна саобраћајница.
Иако је име некада било уобичајено широм Енглеске, промене у ставовима довеле су до његове замене безазленијим верзијама као што је Грејп лејн (енгл. Grape Lane). Варијација имена Гроупкант последњи пут је забележена као назив улице 1561. године.
1 Топонимија
Варијације укључују Gropecunte, Gropecountelane, Gropecontelane, Groppecountelane и Gropekuntelane. Некада је било много таквих назива улица у Енглеској, али су сви сада ублажени (цензурисани). У граду Јорку, на пример, Граркант лејн (енгл. Grapcunt Lane) — grāp је староенглеска реч за пипати/хватати — преименована је у Грејп лејн. Бристолски „Гроупкаунт лејн” (енгл. Gropecount Lane), забележен у том облику крајем 15. века, скраћен је на Гроуп лејн до 1540-их, а понекад је еуфемизован у „Грејп лејн”.
Први запис речи grope у смислу сексуалног додиривања појављује се 1380. године; cunt се користи за описивање вулве најмање од 1230. године и има сродне речи у многим германским језицима, иако је њена тачна етимологија неизвесна.
2 Проституција
Под својом одредницом за реч cunt, Оксфордски речник енглеског језика наводи да је једна улица наведена као Гроупкантлејн (енгл. Gropecuntlane) око 1230. године, што је прво појављивање тог имена. Према аутору Ангусу Макинтајеру, организована проституција била је добро успостављена у Лондону до средине 12. века, у почетку углавном ограничена на Садерк на југоистоку, али се касније проширила на друга подручја као што су Смитфилд, Шордич, Кларкенвел и Вестминстер. Власти су ову праксу често толерисале, а постоји много историјских примера где се она решавала регулацијом, а не забраном: 1393. године власти у Лондону дозволиле су проституткама да раде само у Кокс лејну (енгл. Cokkes Lane), (данас познат као Кок лејн), а 1285. године француске проститутке у Монпељеу биле су ограничене на једну улицу.
Била је уобичајена пракса да називи улица у средњем веку одражавају њихову функцију или економску активност која се у њима одвијала (посебно робу доступну за продају), отуда учесталост имена као што су Шемблс (The Shambles), Силвер стрит (Silver Street), Фиш стрит (Fish Street) и Свајнгејт (Swinegate — свињски месари) у градовима са средњовековном историјом. Проституција је можда била нормалан аспект средњовековног урбаног живота; у делу Преглед Лондона (1598) Џон Стоу описује Лав лејн (Love Lane — Улица љубави) као „тако названу по блудницама”. Графичнији назив Гроупкант лејн, међутим, вероватно је најочигледнија алузија на плаћену сексуалну активност, иако се бристолски Хорстрит (енгл. Hoorstrete — Курвина улица) такође чини недвосмисленим. Насупрот томе, Факинг гроув (енгл. Fucking Grove) у Бристолу налазио се у забаченом и руралном делу градског земљишта. Сексуална активност тамо је стога можда била више рекреативна него трансакциона.
3 Промена сензибилитета
Оксфордски речник енглеског језика дефинише реч cunt као „женске спољашње полне органе” и напомиње: „Њена употреба је ограничена на начин других табу-речи: видети напомену малим словима под FUCK v.” Током средњег века, реч се можда често сматрала само вулгарном, будући да је била у општој употреби у анатомском смислу најмање од 13. века. У „Мељаревој причи”, Џефри Чосер пише: „And prively he caughte hire by the queynte” (и интимно ју је ухватио за међуножје), а комедија Филотус (1603) помиње „спуштање руке и хватање њене пичке” (put doun thy hand and graip hir cunt). Постепено, међутим, реч је почела да се користи више као опсценост каквом се данас генерално сматра. У делу Џона Гарфилда Лутајућа курва II (1660), реч се примењује на жену, конкретно на курву — „ово није један од твојих јадних улизица и ниткова који ће понудити чврсту П— већ осамнаест пенија или два шилинга, и кајати се због посла касније”.Класични речник народног језика (1785) Франсиса Гроуса наводи реч као „C**t. Грчко chonnos, и латинско cunnus; гадно име за гадну ствар: un con Miege.”
Иако су неки средњовековни називи улица као што су Адл стрит (енгл. Addle Street — смрдљиви урин или друга течна прљавштина; блато) и Фетер лејн (некада Fewterer, што значи „ленштина и неуредна особа”) преживели, други су промењени у складу са савременим ставовима. Шерборн лејн у Лондону био је 1272–73. познат као Шитборвелејн (Shitteborwelane), касније Шит-берн лејн и Шит-бурулејн (вероватно због оближњих септичких јама). Писинг али (енгл. Pissing Alley — Сокак пишања), једна од неколико улица са истим именом чија су имена преживела Велики пожар у Лондону, названа је Литл Фрајдеј стрит 1848. године, пре него што је припојена улици Канон стрит 1853–54. године.
Као најсвеприсутнији и најексплицитнији пример таквих назива улица, са изузетком Шрузберија и можда Њукасла (где се Грапекантлејн помиње 1588. године), чини се да је употреба имена Гроупкант изашла из моде до 14. века. Његов стални нестанак из енглеског народног говора можда је био резултат постепеног „чишћења” имена; Гроупкантелејн у Велсу из 13. века постао је Гроуп лејн, а затим у 19. веку Гроув лејн. Растуће непријатељство владајуће протестантске конзервативне елите према проституцији током 16. века резултирало је затварањем јавних кућа (купатила) у Садерку 1546. године, замењујући раније покушаје регулације.
4 Локације
Лондон је имао неколико улица под називом Гроупкант лејн, укључујући једну у парохијама Сент Панкрас и Сент Мери Колчерч, између Бордхолејна (Bordhawelane — бордел) и Пупекирти лејна (Puppekirty Lane — џепна сукња) близу данашњег Чипсајда. Први пут забележена 1279. године као Gropecontelane и Groppecountelane, била је део скупа улица које су изгледа преживеле као мало острво проституције изван Садерка, где су такве активности обично биле ограничене током средњовековног периода.
Име је такође коришћено у другим великим средњовековним градовима широм Енглеске, укључујући Бристол, Јорк, Шрузбери, Њукасл на Тајну, Вустер, Херефорд, Саутхемптон и Оксфорд. Норичев Гроупкантелејн (данас Опи стрит) забележен је на латинском као turpis vicus, срамна улица. Године 1230. оксфордски Магпај лејн био је познат као Гроупкант лејн, преименован у Гроуп или Грејп лејн у 13. веку, а затим у Магпај лејн средином 17. века. Поново је преименован 1850. године у Гроув стрит, пре него што је поново узео име Магпај лејн у 20. веку. Њукасл и Вустер су имали Гроуп лејн близу својих јавних кејова. Јоршки је преживео, сада ублажен у Грејп лејн. У својој студији средњовековне проституције из 2001. године, користећи Историјски атлас градова као извор, историчар Ричард Холт и археолог Најџел Бејкер са Универзитета у Бирмингему проучавали су сексуално сугестивна имена улица широм Енглеске. Закључили су да постоји блиска веза између улице са именом Гроупкант лејн, која је скоро увек била у центру града, и главне градске пијаце или главне улице. Ова корелација сугерише да те улице нису служиле само за сексуално задовољење локалних мушкараца, већ и за гостујуће власнике тезги.
Таква трговина може објаснити релативну униформност имена широм земље. Улице назване Гроупкант лејн забележене су у неколико мањих трговачких градова као што су Банбери, Гластонбери и град Велс, где је улица тог имена постојала 1300. године, редовно помињана у правним документима тог времена. Парсонс стрит у Банберију први пут је забележена као Гроупкант лејн 1333. године и можда је била важна саобраћајница, али је до 1410. њено име промењено у Парсонс лејн. Грејп лејн у Витбију можда је некада био Гроуп лејн или Граркант лејн. Гроупканте лејн у Гластонберију, касније познат као Гроуп лејн, сада Сент Бенедиктс Корт, забележен је 1290. и 1425. године. Улица по имену Гроуп Каунтелејн постојала је у Шрузберију још 1561. године, повезујући две главне градске пијаце. Неког незабележеног датума улица је преименована у Гроуп лејн, име које је задржала. У делу Историја и старине Шрузберија (1799) Томаса Филипса, аутор је експлицитан у свом разумевању порекла имена као места „скандалозног разврата и блуда”, али дело архиђакона Хјуа Овена Неки извештаји о древном и садашњем стању Шрузберија (1808) описује га као „звани Гроуп, или Мрачни сокак” (Dark Lane). Као резултат ових различитих извештаја, неки локални туристички водичи приписују име „опипавању пута дуж мрачне и уске саобраћајнице”.