Алексеј Бутовски (Алексей Дмитриевич Бутовский, Олексій Дмитрович Бутовський; 9. јун 1838 — 25. фебруар 1917) је био генерал-лајтнант Руске императорске војске, спортски функционер и један од оснивача Међународног олимпијског комитета.
1 Биографија
Рођен је 9. јуна 1838. као син војног официра козачког порекла Дмитрија Бутовског. У интернату је учио енглески, немачки и француски језик. Радио је као наставник војних наука у Полтавском кадетском корпусу док је студирао на Николајевском инжењерско–техничком универзитету. Радио је и у војсци и сарађивао је са Главном управом војнообразовних установа. Упоредо са обављањем редовних дужности, покренуо је у средњим школама часове гимнастике, мачевања, игре на отвореном и курсеве о теорији и техници гимнастике и физичких вежби. Крајем 80-их година 19. века је постао један од најпопуларнијих стручњака у области физичког васпитања, а његово име је постало познато у иностранству. Повремено се састајао и редовно дописивао са Пјером де Кубертеном на француском језику који је веома добро познавао. Упознали су се 1892. у Француској где је по наређењу војних одељења Русије држао обуку гимнастичара и мачевалаца. Био је један од оснивача Међународног олимпијског комитета и као њихов члан је 1896. присуствовао Летњим олимпијским игара. Детаље прве модерне Олимпијаде је изнео у књизи Athens in the spring of 1896. Погинуо је у Санкт Петербургу 25. фебруара 1917. у чину генерал пјешадије током Фебруарске револуције.


Јогјакарта (Kota Yogyakarta, Yogya) град је у истоименом посебном региону на индонежанском острву Јава.
Град је стециште јаванске културе (батик, плес, гамелан, вајанг) и значајан туристички и универзитетски центар.
Године 2010. у граду је живело 388.088 становника на 32,8 km². Током рата за независност Индонезије (1945–1949) Јогјакарта је била њен главни град.
Јогјакарта је позната као „град гудега“, а дуж улица могу се наћи бројни ресторани специјализовани за ово јело, познати као „гудег куће“. Гудег се често продаје у лименкама како би се лакше преносио и извозио.


HTTP упорна конекција, такође се зове HTTP одржавање (keep-alive), или Поновно коришћење HTTP конекције, је идеја коришћења једне TCP конекције за слање и примање више HTTP захтева и одговора, супротно отварању нове конекције за сваки појединачан пар захтева и одговора.
1 HTTP 1.0
Под HTTP 1.0, не постоји стандард како HTTP одржавање функционише. Суштински је додавано постојећем протоколу. Ако клијент подржава HTTP одржавање, он додаје заглавље захтеву:
Connection: Keep-Alive
Онда, када сервер прими овај захтев и генерише одговор, такође додаје залгавље у тај одговор:
Connection: Keep-Alive
Пратећи ово, конекција није прекинута, уместо тога је задржана. Када клијент пошаље још један захтев користи исту конекцију. Ово ће се наставити док клијент или сервер не одлучи да прекине комуникацију, и један од њих затвори конекцију.
2 HTTP 1.1
У HTTP 1.1, све конекције се сматрају упорним ако се не наведе супротно. HTTP упорне конекције не користе одвојене одржавајуће поруке, оне само допуштају да више захтева користи једну конекцију. Какогод, нормални тајмаут Apache 2.0 сервера 15 а Apache 2.2 свега 5 секунди. Предност кратког трајања је способност да се брзо достави више компоненти веб странице док се не користи превише ресурса за покретање више серверских процеса или нити предуго.
3 Предности
Мање коришћење процесора и меморије. (због мање симултано отворених конекција).
Смањена закрченост мреже.
Омогућава HTTP pipelining захтева и одговора.
Смањено кашњење у наредним захтевима.
Грешке могу бити пријављене без казне од затварања TCP конекције.
По (стран 46), клијент за једног корисника не би требало да одржава више од 2 са било којим сервером или проксијем. Прокси би требало да користи 2×N конекција ка другом серверу или проксију, где N представља број истовремено активних корисника. Ове смернице имају за циљ да побољшају HTTP време одзива и избегну загушења. Ако је HTTP pipelining коректно имплементиран, нема добитка перформанси од додатних конекција, а додатне конекције могу да изазову проблеме загушења.
4 Мане
Предложено је да са модерном распрострањеном мрежом са високим пропусним опсегом, и малим кашњењем везе, одржавање не би било корисно као што је некада било. Веб сервер ће држати отворену конекцију одређен број секунди (стандардно 5 код сервера Apache 2.2), и може да више умањи перформансе него што би их повећао.
Одржавање HTTP конекције може изазвати неочекивано понашање ако је клијент подешен да користи прокси. Ако клијент успостави упорну конекцију на прокси, он онда може да шаље HTTP захтеве различитим домаћинима преко исте везе.
5 Употреба у веб прегледачима
Нетскејп навигатор и Интернет експлорер подржавају упорне конекције на веб серверима и проксију.
Нетскејп не затвара упорне конекције користећи временско ограничење. Све упорне конекције које мирују су на стању чекања. Када је потребно да се отвори нова упорна конекција на другом серверу, конекције у стању мировања се затварају од стране прегледача користећи неке видове LRU алгоритама.
Интернет експлорер подржава упоредне везе. По стандарду, верзије 6 и 7 користе 2 упорне везе док верзија 8 користи 6. Упорне конекције се завршавају након 60 секунди неактивности, што се може променити помоћу Виндоуз регистра.
Мозила фајерфокс подржава упорне конекције. Број симултаних конекција може бити измењен (по серверу, по проксију). УПорне конекције нестају након 115 секунди, што се може променити путем подешавања.
Опера подржава упорне конекције од верзије 4.0. Број симултаних конекција може бити промењен.


Планина Локва или Локвеј (Munții Locvei) је планина у југозападној Румунији која припада групи Банатских планина у оквиру Карпата. Планина се налази у румунском округу Караш-Северин и ограничена је Дунавом на југу и западу и Нером на северу. На истоку се на Локву настављају Алмашке планине које су од ње одвојене линијом Шопоту Ноу-Љупкова.
Највиши врх планине је врх Корханул Маре (Corhanul Mare) чија надморска висина износи 735 метара. Јужни предео планине је заштићен као део Парка природе Ђердап, а северни део, тачније клисура реке Нере је заштићена као део Националног парка клисура Нере - Беушница.
1 Галерија


Коста Брава (кат. и Costa Brava — 'Дивља обала') је обалски регион у североисточној Каталонији, Шпанија, у покрајини Ђирона. Costa на каталанском и шпанском језику значи 'обала', а Brava значи 'сурова' или 'дивља'. Коста Брава се пружа од Бланеса, 60 км североисточно од Барселоне до француске границе и представља једну од најпопуларнијих туристичких дестинација Европе.
1 Етимологија
Обалу је назвао „Коста Брава” Фероано Агуло и Видала у чланку објављеном у каталонским новинама La Veu de Catalunya у септембру 1908. Агуло, новинар рођен у Ђирони, осврнуо се на неравни пејзаж медитеранске обале који се протеже од реке Тордера, близу Бланеса, до Бањулса, са именом „Коста Брава”.
Пре него што је „Коста Брава” постала званично име, предлагана су и друга имена, као што су Costa Grega (Грчка обала), Costa del Corall (Корална обала), Costa Serena (Спокојна обала), Costes de Llevant (Обала Леванта) или Marina de l'Empordà.
2 Географија
Коста Брава припада покрајини Ђирона која се налази у југоисточној Каталонији, заједно са регијом Коста Маресме. Простире се од Барселоне до границе за Француском у дужини од 160 км. До 50-их година 20. века најважнија привредна грана у региону био је риболов, а тада га је заменио туризам. Коста Брава и данас представља једну од најпопуларнијих туристичких дестинација Европе.
3 Клима
Коста Брава има типичну медитеранску климу, благу и умерену, коју карактеришу топла, сува лета и умерено хладне зиме. Просечна годишња температура креће се од 7 до 28°С, док се највише температуре бележе у јулу и августу.
3.1 Заштита животне средине
Градови на Коста Брави су 1998. потписали повељу (Carta de Tossa) која има за циљ да упоредо с туризмом развија заштиту животне средине. То подразумева заштиту великог броја природних станишта и микроклиматских места. Illes Medes (острво Медес) близу обале код Л'Естарита је први шпански морски природни резерват који обезбеђује дом за разне врсте риба и морску флору. Оближњи резерват дивљих птица у мочварама L'Emporda такође штити станиште од потенцијалних пустошења.
4 Туризам
Коста Брава се простире у дужини од 160 км, северно од Барселоне до границе за Француском. Представља једну од најпопуларнијих туристичких дестинација Европе због пријатне климе, дугих пешчаних плажа, медитеранског растиња, познатих летовалишта и рибарских села. Најпознатија летовалишта су: Љорет де Мар, Калеља, Санта Сузана и Малграт де Мар.
Педесетих година 20. века шпанска влада под Франком је закључила да је Коста Брава погодна за развој као дестинација за одмор, поготову за пакет аранжмане за туристе из северне Европе, а нарочито из Уједињеног Краљевства. Спој врло добре климе лети и изванредних плажа искоришћени су за изградњу великог броја хотела и апартмана у приморским местима као што су Бланес, Тоса де Мар, Љорет де Мар и Л'Естартит. Туризам је брзо заменио риболов као најважнија привредна грана у региону.
Док је део обале Коста Браве постао развијена туристичка дестинација, остали делови су задржали традиционалнији изглед и постали су „скривени драгуљ“ за посетиоце који желе нешто више сем сунца, песка и сангрије. Мали градови као Кадакес (близу француске обале, у подножју Пиринеја) привлачили су туристе као што су били Салвадор Дали и Пабло Пикасо а и данас су у моди. На обали између Росеса и Тоса де Мара има много малих обалских градића.
Оно што највише препоручује Коста Браву као туристичку дестинацију свакако је њена грандиозна, дивља и дуга обала са широким, пешчаним плажама. Плажа у летовалишту С’Агаро (S'Agaró) сматра се једном од најлепших плажа у Европи.
Коста Брава има и богато археолошко наслеђе, што представља један од главних туристичких атрибута. Као медитеранска област повољног географског положаја кроз историју је била мета многобројних освајања многих народа. Туристичку атракцију представљају археолошка налазишта из периода античке Грчке, Римског царства и каснијих периода, али и средњевековни градићи дуж обале. Најпознатији је стари град у Ђирони, где се снимала и популарна ТВ серија Игра престола.
Коста Брава такође је позната и по гастрономији и верује се да има једну од најбољих кухиња у Европи. На кухињу ове регије утицали су многи народи који су је освајали, а јела се углавном базирају на плодовима мора и медитеранској кухињи. Укусни оброци нуде се и у плажним баровима и у ресторанима са Мишелиновим звездицама. Нека од најпопуларнијих јела су каталонски брускети, црни рижото и други специјалитети, а омиљено поврће ове регије је парадајз за који кажу да га спремају "на 1000 начина".
5 Занимљивости
На Коста Брави је снимљено више сцена из популарне ТВ серије Игра престола, па је обилазак места на којима су се ове сцене снимале уврштен у туристичку понуду.
Уметност и типична културна сцена такође одликују Коста Браву. У граду Фигерасу родио се, живео је и умро Салвадор Дали. Данас се у овом граду налази чувено Позориште-музеј Дали, такође једна од популарних туристичких атракција.


Алберт Вуливули (Albert VuliVuli; 26. мај 1985) професионални је рагбиста и репрезентативац Фиџија, који тренутно игра за Монпеље. Рођен је на Фиџију, али се школовао на Новом Зеланду, а део живота провео је и у Аустралији. У супер рагбију играо је за аустралијског представника Редсе. После кратке епизоде у Редсима, отишао је у Француску, где ће променити 4 екипе. Препознатљив је по добрим обарањима у одбрани и пробојима у нападу. Био је део репрезентације Фиџија на светском првенству 2011. Његов брат и његова сестра се професионално баве фудбалом.


Лазар БВТ или Лазар БВТ 8808-СР МРАП (88 стоји за точкаша 8x8, 08 за годину 2008, СР за Србију, МРАП или MRAP је скраћеница за Mine Resistant Ambush Protected) је назив за први прототип вишенаменског борбеног возила пешадије српске производње, намењеног за транспорт људства, извиђање, патролирање, борбена дејства и хитне интервенције. Возило је развило предузеће Југоимпорт-СДПР током 2008. године као функционални модел, а приказан је уживо на сајму наоружања у Београду 2009. године. Возило је спој борбеног возила пешадије и оклопног аутомобила са интегрисаном заштитом од мина и заштићено од заседних дејстава, а опремљено савременим средствима извиђања и комуникације.
Посада се састоји од возача, командира, нишанџије и 10 чланова укрцног одељења. Војници су окренути ка прозорима, који су израђени од балистичког стакла и могу дејствовати из личног наоружања кроз пушкарнице. Балистичка заштита посаде је остварена применом панцирног челика и стакла који обезбеђује заштиту од калибра 12,7 mm са 100 м (ознака ове класе заштите је III+) са предње стране и класа заштите II са осталих страна. Додатним композитним оклопом се достиже класа заштите V са предње и IV са осталих страна.
Возило је опремљено системом за централну регулацију притиска, а постоји и могућност коришћења гума са продуженом мобилношћу (run-flat).
1 Развој прототипа
Возило је настало као одговор војне индустрије на најаву модернизације и опремање Војске Србије новим оклопним возилима. Конструктори војне индустрије су понудили концепт вишенаменског наоружаног оклопног транспортера точкаша, високог нивоа балистичке и противминске заштите уз велику прегледност из возила.
Искуство из ратова на простору бивше Југославије је показало мане возила из инвентара Југословенске народне армије. На развој новог возила Лазар су утицала искуства америчке војске из ратова у Авганистану и Ираку. Велика рањивост транспортних возила на мине и експлозивна средства утицала је на развој новог концепта у свету: МРАП возила односно система Mine Resistant Ambush Protected.
Конструктори су у старту предвидели могућност да сем борбеног постоји извиђачко, командно и санитетско возило. Возило није намењено механизованим већ пешадијским јединицама за увођење у зону дејства. Наоружање возила је смештено између управљачког и борбеног одељења и допуштена је модуларност у избору решења: лака купола, модуларна турела или даљински управљана оружна станица. До сада је произведена само варијанта са лаком куполом и спрегнутим топом 20 mm са митраљезом 7,62 mm.
Лазар је у овом сегменту конкуренција сличним борбеним возилима пешадије: финској Патрији, швајцарској Пирани и руском БТР-90. Сем за опремање Војске Србије, Лазар је предвиђен и као извозни подухват.
2 Корисници
— 3 Лазар 2 (до краја 2013)
— Жандармерија, Војска Србије
2.0.1 Вести о новом возилу
, РТС, 5. фебруар 2009.
, Политика, 26. јануар 2009.
, Janes, 1. мај 2009.
2.1 Видео прилози
2.1.1 Медији
2.1.2 Презентација конструктора
, део 1
, део 2


The Distillers америчка је панк рок група формирана у Лос Анђелесу 1998. Издали су прва два албума за Хелкетрекордс/Епитаф рекордс прије него што ће прећи у Сајр рекордс, дио Ворнер мјузик групе. Оснивач групе је аустралијанка Броуди Дејл, пјевачице карактеристичног промуклог гласа. Броуди је свирала гитару, пјевала и писала текстове или учествовала у писању скоро свих пјесама са три албума групе.
1 Дискографија
1.1 Студијски албуми
!Година издања
!Име албума
!Етикета
!Ју Ес Билборд
!Ју Кеј Албум листе
2000
The Distillers
Епитаф рекордс
2002
Sing Sing Death House
Хелкет рекордс
2003
Coral Fang
Сајр рекордс
97
46
1.2 ЕП-ови
!Година издања
!Име албума
!Етикета
!Ју Ес Билборд
!Ју Кеј Албум листе
!Сертификат
1999
The Distillers 7"
Хелкет рекордс


Сатурнино де ла Фуенте Гарсија (Saturnino de la Fuente García; Леон, 11. фебруар 1909 — Леон, 18. јануар 2022) био је шпански суперстогодишњак који је према гинисовој књизи рекорда носио титулу најстаријег живог мушкарца на свету у периоду од 12. августа 2021. до 18. јануара 2022. године.
1 Биографија
Сатурнино де ла Фуенте Гарсија рођен је у Леону, Кастиља и Леон, Шпанија, 11. фебруара 1909. године, као најмлађе од шесторо деце Салустијана и Хозефе де ла Фуенте Гарсије. 1927. године, постао је један од оснивача фудбалског клуба Пуенте Кастро, у којем је играо као центарфор. 29. априла 1933. године, оженио се Антонином Барио Гутијерез. Имали су осморо деце, седам ћерки и сина, који је преминуо као беба. Захваљујући својој ниској висини од свега 150 центиметара, избегао је борбу у Шпанском грађанском рату (1936–1939). Супруга му је преминула 1982. године.
11. фебруара 2019. године, прославио је свој 110. рођендан, поставши суперстогодишњак.
28. августа 2019. године, након смрти 111-годишњег Хесуса Мостеа Переса, постао је најстарији живи мушкарац у Шпанији.
27. јуна 2020. године, након смрти 111-годишњег Думитруа Команескуа из Румуније, постао је најстарији живи мушкарац у Европи.
12. августа 2021. године, након смрти 113-годишњег Емилиа Флореса Маркeза из Порторика, постао је најстарији живи мушкарац на свету.
Сатурнино де ла Фуенте Гарсија преминуо је у Леону, Кастиља и Леон, Шпанија, 18. јануара 2022. године, у доби од 112 година и 341 дан. Након његове смрти, тада 112-годишњи Хуан Висенте Перез из Венецуеле, преузео је титулу најстаријег живог мушкарца на свету.


Михајло Бокорић (или Букоровић односно Букуровић, Бокоровић; Бискупија код Книна, Далмација око 1730 — Печка, 6. новембар 1817) био је српски сликар и иконописац.
1 Биографија
Доселио се из Лике у Банат. Оженио се у Печки код Арада, и ту је провео већи део живота и радио за православне цркве у Поморишју. У своје доба био је знаменит и тражен сликар.
По предању, учио је сликарство од Георгија Тенецког (или Стефана Тенецког). Верује се, да је и иконостас румунске, раније српске, цркве у Печки његов рад. А постоје иконе, »печа« Св. Тројства и Богородице, од њега по храмовима у манастирима Бездину, у Српском Св. Петру (1781), Нађлаку (Nagylak) (1828), Ходмезевашархељу (Hódmező Vásárhely) (1787) и Модошу. Исто тако налази се велики број његових радова и по породицама, а има и неколико његових портрета у манастиру Бездину.


Етиопски вук (Canis simensis) је врста сисара из породице паса.
1 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на једну државу. Врста има станиште само у Етиопији.
2 Станиште
Станишта врсте су планине и травна вегетација. Врста је по висини распрострањена до 3.000 метара надморске висине.
3 Угроженост
Ова врста се сматра угроженом.


ТАП Португал (TAP Portugal; TAP је скраћеница од Transportes Aéreos Portugueses — „Португалски аеро-транспорт“) је национална авио-компанија Португала, са седиштем у Лисабону. Одржава редовне летове у Европи, Африци, Северној, централној и Јужној Америци. Чланица је савеза авио-компанија Стар алајанс.
1 Историја
Основна је 14. марта 1945. године, а са летовима је почела 19. септембра 1946. Први лет био је од Лисабона до Мадрида авионом типа Даглас DC-3, а тадашње име компаније било је Transportes Aéreos Portugueses (скраћено TAP; „Португалски аеро-транспорт“). Исте године, 31. децембра, почела је своју линију Linha Aérea Imperial, то је био лет са дванаест међуслетања, између осталог и у градовима као што су Луанда и Мапуту.
Већ 1947. године, започела је прву домаћу линију Лисабон–Порто, а линија за Сао Томе и Лондон су отворене 1949. године.
После 1953. године, постала је приватна авио-компанија и увела је линије до Тангера и Казабланкае.
Након 18 година летења, 19. јуна 1964, број превезених путника се попео на милион. Недуго затим, 1969. године, компанија уводи летове до Њујорка, Санта Марије и Азорских острва. Следеће године увела је и летове до Бостона. ТАП поново постаје јавна корпорација 1975. године, и мења име у ТАП ер Португал у марту 1979. године.
ТАП је током седамдесетих година 20. века наручила Боинг 747 авионе, који су заменили старе авионе типа Боинг 707. Ти џамбо-џетови су убрзо замењени за Локид L-1011 Трајстар и Ербас А310. До краја деведесетих, ТАП је почела да шири флоту продајом старих авиона Боинг 727 и Боинг 737, и куповином нових типа Ербас А319, А320 и А321. И авиони Локид L-1011 Трајстар су касније продати и замењени за Ербас А340. Од тада је ТАП авио-компанија чија је флота састављена искључиво од Ербас авиона.
У Фебруару 2005. године, ТАП ер Португал (TAP Air Portugal) је променила име у ТАП Португал (TAP Portugal). Такође 2005. године, постала је шеснаеста чланица савеза авио-компанија Стар алајанс. ТАП запошљава 9.750 радника.
2 Редовне линије
Видите: Редовне линије ТАП Португала
3 Флота
Следеће табела састоји основне подаци о флоти ТАП Португала (стање од октобра 2015):
+ Флота ТАП Португала
!Авион
!Укупно
!Седиште (Пословна/Економска)
!Дестинације
!Напомене
Ербас А319-100
21
132 (30/102)
Домаћи, Европа и Алжир
Ербас А320-200
19
168 (18/150)
Домаћи и Европа
Ербас А320нео
15 поруџбина
—
Домаћи и Европа
Ербас А321-200
3
204 (20/174)
Домаћи и Европа
Ербас А321нео
24 поруџбине
—
Домаћи и Европа
Укључује и варијантуса већим долетом
Ербас А330-200
14 (1 поруџбина)
263 (24/239)
Северна и Јужна Америка
Ербас А330-900нео
14 поруџбина
—
Замена поруџбине за А350
Ербас А340-300
4
268 (36/232)
Африка, Јужна и Северна Америка
Замениће га А330-900нео
ATR 42-600
2
46
Ембраер ЕРЏ 145
8
45 (6/39)
Фокер 100
6
97 (8/89)
Укупно'77(54 поруџбине)'
4 Код Шер Партнери
ТАП Португал садржи код шер спорузуме са следеће авио-компаније:
Бритиш Мидланд ервејз
ЕгипатЕр
Ејгијан ерлајнс
Ер Ван
Ју-Ес ервејз
Јукрејн интернашонал ерлајнс
Јунајтед ерлајнс
Кроација ерлајнс
ЛАМ Мозамбик ерлајнс
ЛОТ Полиш ерлајнс
Луфтханза
Ол нипон ервејз
Остријан ерлајнс
САТА интернашонал
Свис интернашонал ер лајнс
Спанер
ТАКВ
ТАМ ерлајнс
Тај ервејз интернашонал
Теркиш ерлајнс


Парамарибо (Paramaribo) је главни и највећи град Суринама. Налази се на обалама реке Суринам у Дистрикту Парамарибо, 15 km од обале Атлантског океана. Град има око 250000 становника. Историјски центар града Парамариба је на УНЕСКО-вој листи Светске баштине од 2002. године.
1 Име
Град је добио име по племену Парамарибо које живи на ушћу реке Суринам; назив је од тупи–гуаранске речи пара „велика река“ + марибо „становници“.
2 Историја
Место које су Холанђани наменили за трговину, преузели су Енглези 1630. године, а 1650. године, град је постао главни град нове енглеске колоније. Ова територија је често мењала власнике између Британије и Холандије, али је био у холандском власништву 1667. године и под холандском владавином од 1815. године до независности Суринама 1975. године. Грађани су углавном индијског, домородачког, афричког и холандског порекла.
Јануара 1821. године, пожар у центру града је уништио преко 400 кућа и других зграда. Друга ватра, септембра 1832. године, уништила је још 46 кућа на западном делу Ватерканта.
3 Географија
Град је смештен на реци Суринам, на отприлике 15 km удаљености од Атлантског океана, у Парамарибо дистрикту.
У центру Парамариба се налази „Трг независности“ (Onafhankelijkheidsplein), на коме се налазе председничка палата и Народна скупштина.
Остала позната места укључују Музеј Суринама, Музеј нумизматике, Форт Зеландију (тврђаву из 17. века), пијацу и канале који подсећају на Холандију. У граду се налазе разноврсне холандске колонијалне зграде, укључујући Cupchiik coliseum.
У граду постоји велики дијапазон религиозних грађевина што доприноси етничкој различитости. Постоје две синагоге, неколико џамија, два мандира, холандска реформистичка црква и римокатоличка Катедрала Светог Петра и Павла саграђена 1885. године од дрвета. Верује се да је то највећа дрвена зграда у Америци, међутим тренутно је затворена због поправки и рестаурација.
3.1 Клима
Парамарибо има тропско прашумску влажну климу, према Кепеновој класификацији. Град нема праву суву сезону, већ током свих 12 месеци године у просеку има више од 60 mm падавина. Не долази до знатно влажнијих или сувљих периода током године. „Јесен” (септембар до новембра) је најсувљи период године у Парамарибу. Попут многих градова са оваквом климом, температуре су релативно конзистентне током целе године, при чему је просечна температура 31°C а просечна ниска температура је 22°C. Парамарибо у просеку прима око 2200 mm падавина сваке године.
4 Демографија
Парамарибо има око 250.000 становника, што је више од половине становништва Суринама.
Парамарибо је познат по свом разноврсном етничком саставу, укључујући Индијце, Креоле, Маруне, Јаванце, америчке Индијанце, Кинезе и Европљане (углавном холандског и енглеског порекла).
5 Економија
Најзначајнији извозни производи овог града су злато, боксит, шећерна трска, пиринач, какао, кафа, рум и тропско дрвеће. Цемент и боје се производе у граду.
Има много хотела у граду, од којих је главни Torarica Hotel, који има казино и обично се сматра најбољим и највећим хотелом у Суринаму. Остали хотели су: Ambassador, Combi Inn, De Luifel, Eco-Resort, Fanna Guesthouse, Guesthouse Amice, Hotel Savoie, Krasnapolsky, Lisa's Guesthouse, Solana Guesthouse и YMCA Guesthouse.
6 Превоз
Град опслужује Међународни аеродром Јохан Адолф Пенгел и Zorg-en-Hoop за локалне летове.
7 Култура
Недељом и празницима одржава се популарно такмичење птица певачица. Црне тватве (Oryzoborus crassirostris) су најчешћи такмичари.
Суринам има само један биоскоп и он се налази у главном граду.
8 Спорт
Парамарибо је место рођења неколицине фудбалских играча; неки од њих су касније ушли у репрезентацију Холандије:
Мартен Атмодикоро
Реџи Блинкер
Едгар Давидс
Хенк Фрезер
Џими Флојд Хаселбајнк
Станли Мензо
Кларенс Зејдорф
Марк де Фрис
Фабијан Вилнис
Арон Винтер
Џери де Јонг
Улрих ван Гобел
9 Привреда
10 Градови побратими
Антверпен, Белгија
Хангџоу, Кина
Вилемстад, Куракао, Холандија* Округ Мајами-Дејд, Флорида, Сједињене Државе
11 Знаменитости
У средишту Парамариба се налази „Трг независности” (Onafhankelijkheidsplein) на којем се налазе председничка палата и зграда владе (Gouvernementshuis). Остала позната места су Музеј Суринама, Музеј нумизматике, Форт Зеландија (утврђење из 18. века), трг и канали који подсећају на Амстердамске. У граду се налазе бројне холандске колонијалне зграде као што је Cupchiik coliseum.
Велики број разноликих верских грађевина доприноси етничкој различитости. Тако се у граду налазе две синагоге, неколико џамија, два мандира, холандска реформистичка црква и римокатоличка Катедрала Светог Петра и Павла саграђена 1885. године од дрвета. Верује се да је то највиша дрвена зграда у Америци.
Недељом и празницима на тргу Парамариба се одржавају популарна такмичења птица певачица од којих су најбројније Црне тватве (Oryzoborus crassirostris).
12 Значајни људи
Ашвин Адин (1980), потпредседник (2015-2020), политичар.* Августа Куриел, фотограф* Раџендр Карги, новинар и амбасадор у Холандији* Конрад ван Лир, лекар, политичар* Грејс Шнајдерс-Хауард, политичар
13 Галерија


Немачко удружење за осигурање нуклеарних реактора (Deutsche Kernreaktor-Versicherungsgemeinschaft — DKVG) — Келн је унија за осигурање немачких нуклеарних индустријских предузећа. Ово удружење такође учествује у реосигуравању.
1 Историја
Прва осигуравајућа удружења у нуклеарној индустрији у Европи, основана су у Шведској и Енглеској 1955. Немачко удружење за осигурање нуклеарних реактора је основано 1957. Кроз своју историју оно је имало само један случај плаћања накнаде у распону од 10-15 хиљада евра до данас.
2 Функције и задаци
Чак и са малом вероватноћом догађања осигураног случаја у нуклеарној индустрији, максимално могући износ штете је веома велики. Из тог разлога, осигурање не може да сноси такав ризик. Могућност преноса нуклеарног ризика реосигуравача је забрањена у Немачкој на законодавном нивоу. Од 1998, за атомску енергију, Закон захтева максимално осигурање од одговорности на око 2,5 милијарди евра. За штету изнад тог износа у складу са § 34 Закона за атомску енергију, савезна влада је одговорна. Ако износ штете премашује максимални предвиђен износ од 255 милиона евра, исплату врши DKVG. Износ осигурања плаћања су могућа трошкове евакуација људи.
3 DKVG и нуклеарна електрана Фукушима I
Нуклеарна електрана Фукушима I је била осигурана на неколико десетина милиона евра од стране DKVG. Према условима уговора о осигурању није била осигурана за штете, проузроковане земљотресима, цунамима и вулканским ерупцијама. Зато DKVG нема обавезу плаћања власнику нуклеарне електране Фукушима I за несреће у нуклеарној централи Фукушима 1.


Доминик Кахун (Dominik Kahun — Плана, 2. јун 1995) професионални је немачки хокејаш на леду чешког порекла који игра на позицијама централног и левокрилног нападача.
Члан је сениорске репрезентације Немачке за коју је на међународној сцени дебитовао на светском првенству 2016. године.
Од почетка сениорске каријере 2014. игра у немачком првенству у екипи минхенског Ред була са којом је освојио и титулу националног првака у сезони 2015/16.


Ото Едуард Леополд фон Бизмарк-Шенхаузен (Otto Eduard Leopold von Bismarck-Schönhausen; Шенхаузен, 1. април 1815 — Фредрихсрух, 30. јул 1898) је био војвода од Лауенбурга и један од најважнијих вођа са друге половине 19. века. Као премијер пруског краљевства (1862—1890.) под геслом „крв и гвожђе“ серијом победоносних ратова ујединио је 25 немачких држава у Немачко царство, основано 1871. с Вилхелмом I Хоенцолерном као царем. После уједињења је постао први канцелар (1871—1890) Немачког царства.
У почетку је био јункерски политичар дубоко конзервативних, аристократских и монархистичких гледишта, који се борио против растућег социјал-демократског покрета у осмој деценији 19. века, ставио је ван закона више организација и увео је старосне пензије, здравствено осигурање, као и радничко осигурање у случају несреће. Постао је познат под надимком Челични канцелар и сматра се једном од најважнијих фигура у немачкој историји. Био је веома побожан хришћанин.
1 Младост и долазак на власт
Бизмарк је рођен као Ото Едуард Леополд фон Бизмарк (Otto Eduard Leopold Graf von Bismarck) у Шенхаузену. Студирао је право на универзитетима у Гетингену и Берлину. Оженио се са Јоханом фон Путкамер 1847. године. У њиховом дугом и срећном браку рођено је троје деце.
Одушевљен због пропасти револуционарних покрета 1848. године у немачким државама, изабран је у пруски парламент 1849. године. Постављен да представља Пруску у Франкфурту на Мајни, Бизмарк постаје све више убеђен да је уједињена немачка нација, коју би предводила Пруска, важан циљ што се у то време сматрало либералним циљем. После овог положаја, био је постављен за амбасадора у Петрограду, у коме се спријатељио са својим будућим противником, Александром Горхаковим, и у Паризу. Године 1862, пруски краљ Вилхелм I поставио га је за премијера и министра спољних послова Пруске, као решење конфликта између све либералнијег парламента и краља.
2 Уједињење Немачке
Величина улоге Бизмарка као ујединитеља Немачке веома је контроверзна тема међу историчарима. Такође, постоји много расправа да ли је то било уједињење Немачке, или експанзија Пруске. Оно што је извесно, Бизмарк је делимично одговоран за почетак више ратова који су водили до драматичне промене у политичкој структури Немачке. Прво, уз сарадњу Аустрије, Шлезвиг и Холштајн су припојени од Данске у Другом шлезвичком рату. Мировни уговор је закључен у Бечу 30. октобра 1864. године. Већ 1865. године је Аустрија била приморана да препусти Пруској контролу над овим северним земљама. Бизмарк 1866. године напада Аустрију и брзо побеђује у бици код Кенигреца, прикључивши Хановер, Хесен-Касел, Насау и Франкфурт Пруској и формирајући Севернонемачку конфедерацију.
Пошто је Бизмарк испровоцирао Француску, којом је у то време владао Наполеон III, француско-пруски рат је избио 1870. године, током којег су јужне немачке државе, које су сматрале Француску агресором, придружиле Северно немачкој конфедерацији у борби против Француске. Француска је претрпела понижавајући пораз, a Вилхелм I је био крунисан као немачки император у дворани огледала (Galerie des Glaces, Spiegelsaal) у Версају, која је служила као штаб пруске армије, 18. јануара 1871. године. Бизмарк је тиме легално створио Немачко царство под вођством Пруске, уз искључење Аустрије.
3 Канцелар
Слављен као национални херој, Бизмарк постаје први канцелар новог немачког царства. У спољној политици, посвећује се очувању мира између европских сила Француске, Аустрије, Немачке и Русије. Бизмарк је веровао да централна позиција Немачке у Европи може бити узрок њеног разарања у случају било којег рата.
На унутрашњем плану, био је забринут појављивањем двеју нових политичких партија: Католичке партије центра, и Социјал-демократске партије Немачке. Кампања против католицизма која је започела 1872. године, под именом „Културна борба“ (Kulturkampf) је углавном била промашај. Бизмарк је напао социјал-демократе на два фронта: социјалдемократска партија и њене организације су стављене ван закона, док је радничкој класи удељено веома прогресивно законодавство које је гарантовало здравствено осигурање, осигурање у случају несреће на раду, као и старосне пензије.
На изборима у 1890. години и Католичка партија центра и социјал-демократи су освојили много гласова, а Бизмарк даје оставку на инсистирање немачког цара (кајзера) Вилхема II, који је дошао на трон 1888. године. Бизмарк је провео своје последње године пишући мемоаре „Размишљања и сећања“ (Gedanken und Erinnerungen). Умро је у 83. години живота 1898. године, у Фредрихсруху. Сахрањен је у Бизмарк-маузолеју у истом месту.
4 Завештање и сећање
Историчари су у знатној мери достигли консензус по питању садржаја, функције и важности Бизмарковог лика у немачкој политици током задњих 125 година. Према Стеинберг, његова достигнућа током 1862–71 су била "највећа дипломатска и политичка остварења било којег лидера у задња два века."
Бизмаркова најважнија оставштина је уједињење Немачке. Немачка је постојала као колекција стотина засебних кнежевина и слободних градова још од доба формирања Светог римског царства. Током векова разни владари су безуспешно покушавали да уједине немачке државе све до Бизмарковог времена. Разна немачка краљевства су се ујединила у једну државу углавном као резултат Бизмаркових напора.
Након уједињења, Немачка је постала једна од најмоћнијих нација у Европи. Бизмаркова мудра, опрезна и прагматична спољашња политика је омогућила Немачкој да мирним путем задржи позицију моћи коју јој је он донео; одржавањем добронамерне дипломатије с готово свим европским земљама. Француска, која је једина изнимка, је била разорена Бизмарковим ратовима и његовим накнадним оштрим политичким ставовима према њој. Француска је постала један од најогорченијих непријатеља Немачке у Европи. Аустрија је, такође, била ослабљена формирањем Немачке империје, мада у знатно мањој мери од Француске. Бизмарк је веровао да докле год су Британија, Русија и Италија уверене у мирољубиве намере Немачке империје, зараћеност са Француском је прихватљива. Његове дипломатске подвиге је поништио кајзер Вилхелм II, и таква политика је ујединила друге Европске силе против Немачке током Првог светског рата.
Историчари наглашавају да је Бизмаркова мирољубива, „континентално засићена дипломатија“ постајала све непопуларнија, јер је свесно сузбијала све експанзионистичке претензије. У драстичном контрасту су стојале амбиције светске политике Вилхелма II, чији циљ је био осигуравања будућности државе путем експанзије, што је довело до Првог светског рата. Слично томе Бизмаркова политика оспоравања доминације војних власти у спољно политичком одлучивању је прекинута 1914. наоружавањем Немачке.
Бизмаркову психологију и личне особине нису благонаклоно прихватали научници. Амерички историчар Џонатан Стејнберг приказује малигног генија који је дубоко осветољубив, чак и према својим најближим пријатељима и члановима породице. Еванс каже да је он био „застрашујућ и бескрупулозан, склон манипулацији слабости других, уместо поспешивања њихових врлина“. Британски историчари, укључујући Еванса, Тејлора, Палмера и Кранкшова, виде Бизмарка као амбивалентну фигуру, несумњиво човека велике вештине, али особу која није оставила трајан систем за подршку насљедника мање вештих од њега. Као посвећени монархиста, Бизмарк није омогућио провизије за ефективне конституционе провере моћи императора, чиме је ефективно поставио темпирану бомбу у темеље Немачке, која је створио.
Посматрачи тог времена и многи након тада су разматрали Бизмаркову вештину писања. Као што је Хенри Кисинџер напоменуо, "Човек 'крви и гвожђа' је писао прозу изванредне непосредности и луцидности, упоредиву по посебности са Черчиловом употребом енглеског језика."
Током већег дела његовог скоро 30 година дугог мандата, Бизмарк је одржао неприкосновену контролу над политиком владе. Био је потпуно подржан од стране његовог пријатеља Албрехта фон Руна, министра рата, као и вође пруске војске Хелмута фон Молтке. Бизмаркови дипломатски потези су се ослањали на победничку Пруску војску, и та два човека су пружила Бизмарку победе које су му биле неопходне да убеди мање немачке државе да се придруже Пруској.
Бизмарк је предузимао кораке да утиша или ограничи политичку опозицију, у прилог чега сведочи закон којим се ограничава слобода штампе, и антисоцијалистички закони. Он је водио културни рат (Kulturkampf) против Католичке цркве док није постало јасно да конзерватизам чини католике природним савезником против социјалиста. Његов краљ Вилхелм I је ретко преиспитивао канцеларове одлуке; у неколико случајева, Бизмарк је добио одобрење свог монарха претећи оставком. Међутим, Вилхелм II је намеравао да сам влада земљом, због чега је свргавање Бизмарка био његов први задатак по доласку на власт. Бизмаркови наследници на дужности канцелара су били далеко мање утицајни, пошто је моћ била концентрисана у рукама императора.
4.1 Споменици
Непосредно након што је отишао са функције, грађани су почели да га величају и оснивају фондове за изградњу споменика, попут Бизмаркових споменика или кула посвећених њему. Широм Немачке, похвале су биле бескрајне, неколико зграда је именовано у његову част, за прављење његових портрета су ангажовани уметници као што су Франз фон Ленбах и Ц. В. Алерс, и књиге о њему су постале бестселери. Први споменик изграђен у његову част је био Бизмарков споменик код Бад Кисингена, подигнут 1877.
Бројни статуе и споменици обележавају градове, вароши, и села Немачке, укључујући познати Бизмарков споменик у Берлину и бројне Бизмаркове куле на четири континента. Једини споменинк који га приказује као студента на универзитету у Гетингену (заједно са псом, вероватно његовим Рејхшанд Такрас) и као члана његовог Корпс Хановера је подигнут 2006. у Руделсбургу. Блиставо бели Бизмарков споменик из 1906. у граду Хамбург, стоји у центру Ст. Паули дистрикта, и највећи је, и вероватно најбоље познати, споменик Бизмарка широм света. Статуе га приказују као масивног, монолитног, крутог и одлучног. Два ратна бродова су именована у његову част, СМС Бизмарк немачке империјалне морнарице, и брод Бизмарк из доба Другог светског рата.
4.2 Бизмарков мит
Герварт (2007) показује да Бизмарков мит, који је углавном изграђен током његових година мировине и још чудније након његове смрти, се показао веома моћним реторичким и идеолошким оруђем. Мит га је учинио догматичним идеологом и ватреним националистом, док је у стварности он био идеолошки флексибилан. Герварт тврди да је конструисана меморија Бизмарка одиграла централну улогу антидемократског мита у високо идеолошкој борби око прошлости, борби која је дивљала у периоду између 1918 и 1933. Тај мит је кориштен као оружје против Вејмарове републике, и извршио је деструктивни утицај на политичку културу прве немачке демократије. Франкел (2005) показује да је Бизмарков култ однеговао и легитимизовао нови стил политичара десног крила, и поспешио пост-Бизмаркову кризу вођства, стварну и привидну, која је подстакла Немце да траже најјачег могућег лидера и да се питају „Шта би Бизмарк урадио?“
На пример, Хамбуршки споменик, откривен 1906, се сматра једним од највећих израза Бизмарковог култа империјалне Немачке и важан је у историји немачке уметности споменика. Он је био продукат чежње хамбуршких патрицијских класа да одбране своје политичке привилегије на прагу драматичних друштвених промена и нерешених захтева за политичке реформе. За оне који су предводили његову изградњу, споменик је такође био начин потврђивања хамбуршких културних аспирација и одбацивања репутације града неблагонаклоног према уметницима. Споменик је дочекан са широко распрострањеним неодобравањем радничке класе и није обуздао њихову растућу подршку за социјал-демократе.
5 Занимљивости
За време Другог светског рата Немачка ратна морнарица имала је ратни брод именован у његову част Бизмарк, као и Немачка империјална морнарица чија су два брода носила његово име. Такође, место Бизмарк, Северна Дакота, носи његово име, као и Архипелаг Бизмарк и Бизмарково море код бивше Немачке колоније Нова Гвинеја, али и више улица и школа у Немачкој.
5.1 Биографска литература
.
; 2 vols., (1986–90); major academic study by an east-German historian (only in German)
(excerpt and text search)
, basic starting point.
, 2 vol; major academic study
.
.
.
.
, popular.
, popular.
; 3 vols., 1963–90.
.
.
5.2 Анкете
.
.
.
.
.
, dense, thorough political history
5.3 Специјализоване студије
.
.
.
.
.
--
--
--
(University of Wisconsin Press; 2012) 310 pages
.
5.4 Историграфија и сећања
, excerpts from historians and primary sources
O'Shea, John J. Vol. XXIII, January/October 1898.
.
5.5 Примарни извори
.
.


Рикард Гренборг (Rikard Grönborg — Худинге, 8. јун 1968) шведски је хокејашки тренер и некадашњи хокејаш на леду. Током играчке каријере играо је на позицији одбрамбеног играча.
Као селектор сениорске репрезентације Шведске освојио је титулу светског првака на светском првенству 2017. године. Пре тога обављао је функцију помоћног тренера у сениорској и главног тренера у јуниорској репрезентацији.


Темштица или Темска река је река у источној Србији, десна притока реке Нишаве. Река целим током тече у оквирима Србије. Површина слива Темштице је 820 km² и припада црноморском сливу.
1 Називи
Темштица се понекад назива и Темском реком или Топлодолском реком по истоименом селу. На топографским картама крупне размере назив Темштица појављује се низводно од саставка Височице и Топлодолске реке (или можда боље речено од ушћа Топлодолске реке у Височицу), а тако је називају и локални мештани.
2 Гeографске одлике
Темштица настаје спајањем пет потока у делу Старе планине. Три главна потока се спуштају од више врхова Старе планине: Миџора, Вражје Главе, Браткове Стране, Голе Главе. Дати потоци се спајају код села Топли До као првом насељу на реци.
Темштица је по површини слива од 813,54 km² највећа притока Нишаве. Улива се у њу са десне стране низводно од Пирота, код села Станичења на, на 90-ом речном километру и надморској висини од 334 метра.
Темштица је дугачка 85,16 km. Oд саставка Височице и Топлодолске реке дугачка је 18,2 километaра, док је идући средином акваторије Завојског језера дужина
Височице 66,96 километaра. Пре изградње бране и формирања језера дужина Височице је износила 71,93 km. Височица протиче кроз Србију дужином од 50,18 km, док је дужина тока кроз Бугарску 16,78 km.
После Топлог Дола Темштица усеца клисуру. У оквиру клисуре она прима своју највећу притоку, реку Височицу, са десне стране, на месту Мртвачки мост. Изградњом хидроелектране уз Завојско језеро на Височици количина воде коју Темштица добија од своје главне притоке значајно је смањена. Височица извире на надморска висина извора 1.449 метара, на југозападним падинама Кома (2.016 m н.в) где се сустиче низ сталних водотока. На Бугарским топографским картама размере 1:50000 назив Височица (Височка) јавља се низводно од саставка Брлске реке и Куратске реке. Брлска река је дужа и пространијег слива, а постаје од Сребрне реке која извире јужно од врха Камаре (1915 m н.в) и безименог водотока коме воду даје Камарски Кладенац. Горњи слив Брлске реке изграђен је у кластичним стенама старијег палеозоика, док је горњи слив Куратске реке образован у диоритима млађег палеозоика. Низводно, Височица се пробија клисурастом долином кроз карбонатне седименте тријаса и јуре и код села Комштице шири своју долину у ламинираним кредним пешчарима.
Последњих 15 km Темштица тече кроз долински крај око села Темска и истоименог манастира. Коначно, река се улива у већу Нишаву у селу Станичење.
2.1 Карактеристике слива и притоке
Густина речне мреже у сливу Темштице је 1,68 km/km², што је изнад просека за слив Нишаве, али је велика разлика у појединим деловима слива. Међутим само је 0,76 km/km² (45%) чине стални токови.
Просечна надморска висина слива Темштице је велика и износи 1.098 метара, и по тој висини она се налази на другом месту после Гинске реке.
Слив Темштице одликује се и највећим падовима у сливу Нишаве, тако да у просеку пад терена износи 15,19°.
Једна од карактеристике слива Темштице је и изразита асиметрија у којој:
Десној страни слива припада 606,63 km² површине слива (74,57%).
Левој страни слива припада 206,91 km² површине (25,43%).
Објашњење ове појаве лежи у већем пространство југозападне стране Старе планине у односу на североисточне падине Видлича. Оваква географска расподела има за последицу да се све велике притоке уливају са десне долинске стране. То су реке које су своје сливове образовале на Старој планини - Каменичка, Росомачка, Дојкиначка, Белска, Гостушка и Топлодолска река. Низводно треба издвојити још две десне притоке - Рудињску реку и реку Клајчу.
У сливу Темштице јављају се две фазе водног режима, односно два изразита периода колебања протицаја:
Фаза великих вода на свим хидролошким профилима обухвата период од фебруара до маја, током којег се формира преко 50% годишњих протицаја.
Фаза малих вода, која обухвата период од јула до октобра, током којег се формира мање од 20% укупног протицаја.
Просечан максимални годишњи протицај Темштице код Станичења је за 29,81 m³/s са тенденцијом пада у односу на претходне историјске периоде. И поред тога, јако велики поплавни таласи се не могу потпуно елиминисати већ само ублажити.
3 Значај
Река Темштица представљала је до изградње бране на реци Височици, након Таре и Лима, рибом најбогатију реку источно од Дрине. Њено огромно рибље богатство и лепоте значајно су умањени након изградње поменуте бране којом су воде Височице скренуте и тунелом враћене ка Пироту где се и налазе постројења хидроелектране. Некада велика и моћна река спала је на воде Топлодолске реке и неколико мањих потока који јој се придружују на путу ка уливу у Нишаву.
4 Галерија


Крв и вино (Blood and Wine) амерички је криминалистички трилер филм из 1996. године у режији Боба Рафелсона, по сценарију Ника Вилијеса и Алисон Крос. Главне улоге тумаче: Џек Николсон, Стивен Дорф, Џенифер Лопез, Џуди Дејвис и Мајкл Кејн.
1 Радња
Алекс Гејтс (игра га Николсон) је трговац вином из Мајамија. У последње време посао му не иде најбоље, супруга Сузан (коју глуми Дејвис) је незадовољна њиховим браком и финансијским проблемима, а син Џејсон (којег игра Дорф) годинама га игнорише. Због овога, Алексова једина утеха је романтична веза са прелепом Габријелом (коју глуми Лопез), која ради као домаћица у вили богаташа Риса (кога глуми Џон Сајц). Алекс одлучује да опљачка Рисову кућу и у ту сврху ангажује старог, искусног лопова Виктора (којег игра Кејн) који успева да украде дијамантски накит вредан 1,3 милиона долара...


Икарбус ИК-201 је градски зглобни аутобус који је производила српска фабрика аутобуса Икарбус из Земуна. Овај модел је намењен превозу путника у најзахтевнијим условима експлоатације у градском саобраћају. Производња овог модела је трајала од 1993. године до 2006.
0.1 Историја
ИК-201 је развијен у оквиру нове генерације Икарбусових аутобуса почетком 90их година. Први прототип је презентован 1993. године под ознаком ИК-201 Л9. Слово Л у називу модела је означавало луксузно, због луксузније опреме којом је овај модел био опремљен. Овај аутобус је развијен заједно са моделом ИК-103 и фактички представља његову зглобну верзију.
Током 1996. године избачен је из производње старији модел ИК-161 чиме је почела масовнија производња новог ИК-201. Сродни зглобни аутобуси сличног изгледа су ИК-202 и ИК-203 који су се од ИК-201 разликовали по мотору. ИК-201 има МАНов мотор, ИК-202 Рабин, док ИК-203 има Мерцедесов мотор. Ипак ИК-201 је произведен у већој количини него друга два модела, и дуже је задржан у производњи. Временом је овај модел претрпео и неколико визуелних промена модернизацијом дизајна. Даљим развојом ИК-201 настао је и модел ИК-206 који га је 2006. године заменио у производњи.
Овај модел је и дан данас најмасовнији у возном парку Градског саобраћајног предузећа Београд и током тешких година експлоатације у условима економских санкција и кризе 90'их година изнео је велики терет у јавном превозу главног града. Овај модел је такође и у возним парковима осталих већих предузећа која се баве јавним превозом попут ЈГСП Нови Сад, ЈП Суботица транс, СП Ласта и Ластра и многих других.
1 Спецификације
ИК-201 има следеће спецификације:
Димензије:* Дужина - 17040 mm
Ширина - 2500 mm
Висина - 3200 mm
Међуосовинско растојање - 5250/6100 mm
Предњи препуст - 2820 mm
Задњи препуст - 2900 mm
Висина салона - 2050 mm
Висина пода у зони I, II и III врата - 900 mm
Висина првог степеника - 345 mm
Пречник заокретања - 21600 mm
Маса* Маса празног возила - 14100 kg
Мотори* MAN D2866 LUH-22
Еуро 2
Максимална снага -
MAN D2866 LUH-23
Еуро 3
Максимална снага -
Уградња - између прве и друге осовине испод пода салона
Трансмисија* ZF S6-85
VOITH 864.3E
Аутобус има три осовине, предњу, средњу - погонску и задњу - неутралну . Конструкција аутобуса је самоносећа решеткаста од квадратних профила. Основна варијанта има четворо двокрилних врата која се отварају ка унутра. Командовање вратима је од стране возача, а у случају опасноти врата се могу отворити и споља и изнутра. Бочни прозори су изграђени од ојачаног сигурносног стакла са могућношћу отварања. Аутобуси су опремљени и системом за грејање, вентилацију и хлађење, спољашњим електронским информационим панелима, и термички су изоловани.


Шарени медојед (Grantiella picta) врста је птице из породице Meliphagidae (медоједа) и једини је представник монотипског рода Grantiella.
1 Таксономија
Као члан породице Meliphagidae, Grantiella picta је једина врста у овом роду. Шареног медоједа је први пут описао Џон Гулд 1838. године и дао му име Entomophila picta, али га је 1911. године преименовао Грегори Макалистер Метјуз у Grantiella picta.
Прошло је још шездесет година од првобитног описа пре него што су детаљи о његовим јајима, навикама и распрострањењу почели да се истражују и бележе. Име рода је дато у част Роберта Гранта, таксидермисте и колекционара рођеног у Шкотској, док име врсте потиче од латинске речи за „осликан” или „шарен”, pictus, и односи се на жуте ознаке на перју репа и крила.
Секвенционирање ДНК помогло је у организовању родова унутар породице Meliphagidae у четири главне кладе, које показују односе између врста. Међутим, недостатак узорковања и статистичке анализе довео је до тога да су неке гране унутар клада чвршће повезане од других.
Студија коју су спровели Дрискел и Кристидис сугерисала је да је Grantiella у четвртој клади и да има везе са родовима Plectorhyncha и Xanthotis. Пријављени однос између родова Grantiella и Plectorhyncha био је неочекивано откриће, због њихових морфолошких разлика; њихова сличност у понашању при изградњи гнезда раније није била довољна да се закључи да су ове две врсте можда блиско повезане.
Неколико налаза у студији Дрискела и Кристидиса је од тада доведено у питање у новијој студији о ДНК унутар породице Meliphagidae, али Grantiella picta није била једна од врста које су даље истраживане.
2 Опис
Тежак око 20–25 g, шарени медојед је мала птица дужине приближно 16 cm, са сличним распоном крила. Од укупне дужине, реп је у просеку дуг око 5,5 cm, а кљун 1,3 cm.
Лице, теме и горњи делови тела (укључујући рамена пера, потиљак и тртицу) код одраслих мужјака су црни, са малим белим мрљама смештеним са обе стране главе. Доњи део тела, који се састоји од браде, грла, груди и стомака, као и доња страна репа, су бели. Црне мрље могу бити присутне међу белим перјем бокова, груди и стомака.
Ивице црних летних пера и великих примарних и секундарних покровних пера су јарко жуте, као и ивице репних пера, која такође имају беле врхове. Упечатљив контраст боја на перју крила и репа једна је од најкарактеристичнијих особина ове врсте, заједно са ружичастим кљуном који има сиви врх. Стопала и ноге су такође сиви, док су шаренице очију црвенкасто-смеђе.
Женке су нешто мање од мужјака и светлије су боје, са мање мрља које се спуштају низ бокове. Младе птице су још светлије од женке, изгледају више смеђе него црно, са слабијом жутом бојом на перју и са сивим кљуном уместо ружичастог који се види код одраслих.
3 Распрострањење и станиште
Шарени медојед је ендемска врста за Аустралију и налази се широм источних и северних делова земље. Током пролећа и лета његово распрострањење протеже се од унутрашњости централне Викторије кроз раштркане делове већег дела Новог Јужног Велса и Територије главног града Аустралије до јужног Квинсленда.
Током зиме птице мигрирају у северни Квинсленд, око полуострва Кејп Јорк и источних области Северне територије. Било је и извештаја о неколико виђења у крајњим источним деловима Јужне Аустралије.
Настањује углавном шуме у којима се налазе врсте еукалиптуса (Eucalyptus) и акације (Acacia). Њихово кретање није у потпуности разјашњено, али је повезано са присуством имела и улогом те биљке као извора хране. Верује се да је њихова миграција југ-север резултат доступности бобица имеле у одређеним периодима године.
Спроведене су студије које сугеришу да подручја станишта која су претрпела мању фрагментацију и крчење земљишта могу имати већи број присутних шарених медоједа. Такође је утврђено да су бројнији на локацијама где постоји велики број дрвећа и висок проценат покривености крошњама.
Шарени медојед је номадска врста која је веома неухватљива. Њихово посматрање је ретко, али када се виде, то је обично у паровима или појединачно, а ређе у јату.
3.1 Важна подручја за птице
Организација BirdLife International идентификовала је следеће локације као важне за очување шареног медоједа:; Нови Јужни Велс
Биња и Кокопара (Национални парк Кокопара)
Долина Каперти
Гуну
Шума Пилига
Југозападне падине Новог Јужног Велса
Квинсленд
Буџамула (Национални парк Буџамула)
Викторија
Регион Ворби-Чилтерн
4 Понашање
4.1 Оглашавање
Познато је да се често оглашава позивом „Џорџи”, који је подељен на две ноте, на пример „џор-џи” или „џорџ-ИИИ”. Ово се такође може извести обрнуто. Мужјаци могу бити посебно гласни током удварања, а познато је да се оба пола оглашавају у лету током сезоне парења док напуштају и прилазе гнезду.
Неке птице се могу утишати када почне гнежђење или испуштати тише позиве када им се приближе људи, или када се смештају у гнездо. Забележен је позив који звучи као „чур” и повезан је са уласком и изласком из гнезда, што можда сигнализира олакшање због повратка у гнездо.
Под претњом предатора, такође испуштају позиве за узбуну. И мужјаци и женке користе позиве различитог интензитета, у зависности од ситуације — хитнији позив се оглашава када су јаја украдена.
4.2 Размножавање
Док се обрасци размножавања неких врста медоједа, као што је краљевски медојед (Xanthomyza phrygia), заснивају на нектару одређеног цветајућег дрвета, чини се да су обрасци шареног медоједа усредсређени на присуство бобица имеле, посебно оних из рода Amyema.
Иако шарени медоједи граде гнезда у различитим врстама дрвећа, укључујући Eucalyptus spp., многи такође преферирају врсту Acacia homalophylla и бели чемпрес-бор (Callitris glaucophylla), који су домаћини полупаразитске сиве имеле (Amyema quandang).
Сезона парења обично траје од октобра до марта, а тачно време зависи од доступности ресурса, што заузврат може бити под утицајем услова животне средине. Успешна репродукција зависи од доступности хране; и одрасли и млади зависе од адекватних ресурса за опстанак.
Мужјаци шарених медоједа углавном стижу на место гнежђења неколико недеља пре женке, а оба пола одлазе отприлике у исто време око 5 месеци касније када број бобица имеле почне да опаде. Иако је воће доступно током целе године, обилније је током топлијих месеци, а смањује се како температура пада.
Користећи сигнале из животне средине, шарени медоједи одређују време гнежђења тако да не стижу на локације када ресурси хране опадају уместо да почињу да расту. Поклапање размножавања са сазревањем воћа такође може корелирати са преференцијом многих јединки да се гнезде у близини или усред имеле. Гради плитко гнездо у облику шоље које изгледа крхко, од ситне траве и коренчића, повезаних пауковом мрежом, које виси за обод са гранчица у спољашњем лишћу жбуна или дрвета, 3–20 м изнад земље.
Верује се да близина воћа местима за гнежђење омогућава врсти да уложи више труда у друге активности као резултат тога што не мора да тражи храну. Међутим, показало се да гнезда смештена унутар жбуна имеле могу имати веће стопе неуспеха и предације, вероватно као резултат опортунистичког понашања других врста птица, као што је Acanthagenys rufogularis.
Чињеница да ова врста гради гнезда на локацијама где су потребни ресурси лако доступни има директан утицај на то која станишта се бирају. Гранање имеле пружа структуру за изградњу гнезда, а густо лишће помаже у скривању. Одабир имеле као места за гнездо такође може понудити повољну микроклиму, која вероватно пружа хладније окружење током топлијих периода.
Животне фазе од почетка легла, преко излегања до полетања су директан одговор на доступност бобица као извора хране, при чему до полетања долази непосредно пре него што сазревање бобица достигне врхунац.
Док је улога мужјака у изградњи гнезда ограничена код неких врста медоједа, то није случај код шареног медоједа. И мужјак и женка граде и обликују гнездо, плетући га и модификујући у процесу који може потрајати недељама. Док женка гради, мужјак седи на врху дрвета, пратећи женку када она оде у потрагу за материјалом за гнездо. Мужјак се може вратити раније да би додао материјал у гнездо, али након што поново оде, на крају ће се појавити са женком.
Мужјак прати женку током изградње гнезда у покушају да је заштити од других заинтересованих мужјака, али се верује да ово понашање престаје када се у гнезду нађу јаја. Инкубацију и бригу о младима такође обављају и мужјаци и женке, при чему неки парови имају више од једног покушаја размножавања по сезони.
4.3 Гнезда и јаја
Гнезда су у облику шоље и направљена су од различитих материјала укључујући ситно корење, кору и траву. Мале гранчице, цвеће и разна влакна такође су забележени као материјали који доприносе изградњи гнезда шареног медоједа. Паукова мрежа се користи за повезивање структуре како би се формирало танко гнездо, које може бити провидно на неким местима.
Висина гнезда на дрвећу може варирати од неколико метара изнад земље до преко 15 метара висине. Обично се граде у висећем лишћу еукалиптуса или друге погодне врсте дрвећа, или се праве унутар структуре биљке имеле.
Легло се обично састоји од 2 јаја, али може бити 1 или 3. Овалног су облика, при чему је један крај јаја већи од другог, и дугачка су приближно 2 cm. Бледо ружичасте су боје, ишарана свуда црвено-смеђим мрљама, које постају истакнутије према већем крају јаја.
4.4 Исхрана и потрага за храном
Већина медоједа има мешовиту исхрану, конзумирајући нектар, бобице и инсекте из различитих извора и локација. Шарени медојед је фругивор (воћојед), нутритивни специјалиста који зависи од присуства биљака имеле и њених плодова; а обиље ове врсте обично се може одредити доступношћу овог извора хране.
Најмање 5 врста из рода Amyema документовано је као извор хране за шареног медоједа, при чему птице помажу у расејавању имеле изметом семена. Бобице које расту на сивој имели (Amyema quandang) су извори угљених хидрата, протеина и воде, и чине значајан део њихове исхране.
Поред бобица имеле, шарени медоједи конзумирају нектар и инсекте када бобице нису доступне. Такође им могу бити потребни инсекти и нектар како би надокнадили низак унос одређених хранљивих материја из бобица. Познато је да плодови имеле имају мало аминокиселина и протеина, па се шарени медоједи морају ослањати на ове друге изворе хране како би надокнадили остатак својих нутритивних потреба.
5 Статус заштите и претње
Шарени медоједи су угрожени губитком станишта. Наведени као рањиви у неколико држава и територија у Аустралији, фрагментација и крчење земљишта у подручјима која пружају станиште за шареног медоједа представљају озбиљне претње за опстанак ове врсте.
5.1 Аустралија
Шарени медоједи су наведени као рањиви у аустралијском Закону о заштити животне средине и очувању биодиверзитета из 1999. године.
5.2 Викторија
Шарени медојед је наведен као угрожен у викторијанском Закону о гаранцијама флоре и фауне (1988). У складу са овим законом, припремљена је Изјава о акцији за опоравак и будуће управљање овом врстом.* На саветодавној листи угрожене фауне кичмењака у Викторији из 2007. године, шарени медојед је наведен као рањив.
5.3 Нови Јужни Велс
Наведен као рањив према Закону о очувању угрожених врста из 1995. године.
5.4 Територија главног града Аустралије
Наведен као рањив према Закону о очувању природе из 1980. године.
5.5 Квинсленд
Наведен као рањив према Закону о очувању природе из 1992. године.
5.6 Северна територија
Наведен као рањив према Закону о очувању паркова и дивљих животиња Територије из 2000. године.
Управљање фрагментисаним пределима са високом концентрацијом имеле је од виталног значаја за очување шареног медоједа, јер на његов успех у размножавању утиче њено обиље. Иако се у многим аспектима сматра штеточином, имела која живи у остацима вегетације игра важну улогу у одржавању популације врста и биодиверзитета. Утврђено је да густина имеле утиче на богатство врста, при чему угрожене врсте и врсте у опадању имају користи од ресурса хране које ова биљка нуди.
Ефикасно одржавање имеле је неопходно у вези са управљањем врстама домаћинима и пољопривредним праксама које утичу на њихово обиље, а самим тим и на станишта шареног медоједа. Спроведене студије сугеришу да су остаци, као што су остаци врсте Acacia harpophylla који се налазе у јужном Квинсленду, важни за шареног медоједа јер се уништавање станишта наставља широм његовог ареала.
Очување и управљање стаништима који имају за циљ заштиту опстанка врста као што су краљевски медојед (Xanthomyza phrygia) и ласта папагај (Lathamus discolor) такође могу помоћи у очувању шареног медоједа. Из тог разлога, мора се узети у обзир директан утицај имеле на одржавање и обезбеђивање популација врста, као и на очување ових врста.


Орговањ (Orgovány) је село у Мађарској, у крајње јужном делу државе. Село се налази у региону велике јужне равнице, у Бачко−кишкунској жупанији, у кечкеметском срезу..
1 Географија
Село се налази у Великоом Алфелду, на пешчаном гребену између река Дунава и Тисе, у региону Кишкуншага, 26 километара југозападно од Кечкемета. Његове рубне области северно од његовог центра скоро у потпуности припадају подобласти ливада Орговањи Националног парка Кишкуншаг.
Око четвртине његових становника (907 људи) живи у периферији. Значајан свет фарми се може раздвојити у шест независних округа, а то су: Алшојараш или Гебељараш, Каргала, Толвајош, Каполнадиле, Фелшејараш, Рети јараш или Њакваго, Њиксброт, Кункеп Јакабсел (Alsójárás vagy Göböljárás, Kargala, Tolvajos, Kápolnadűlő, Felsőjárás, Réti járás vagy Nyakvágó, Nyikszbrót, Kunkép, Jakabszél).
Суседна насеља су: Агашеђхаза са севера, Хелвеција са североистока, Јакабсалаш са истока, Бугацпустахаза са југоистока, Боча са југа, Пахи са југозапада и Ижак са северозапада.
2 Историја
Познати су предметни остаци насеља Орговањ из 1.–2. века нове ере. Насеље, које је основано у арпадовом периоду, уништено је током татарске најезде. Након тога, за време владавине Беле IV, Кумани су се населили на уништеном подручју. Име Орговањ вероватно такође потиче из овог времена: Урбоган (могуће Орбоган или Орвоган) је био један од кумански везира чије се племе населили у овом региону (Урбоганово насеље). За време владавине краља Матије, насеље се већ помиње као веће село, али током турске окупације поново почиње да се празни, јер су се његови становници селили у оближње градове који су обећавали већу сигурност, углавном Кечкемет. Године 1559. опорезовано је само за четири куће, а 1563. помиње се као село које припада Кечкемету, као насеље које је плаћало порез од 126 форинти годишње.
До 18. века, за време владавине Марије Терезије (1740–1780), село је потпуно опустело. Тада су кунсентмиклошки кумани добили Орговањску пусту као награду за своју лојалност краљу, коју су постепено преузимали. Први који се овде населио био је Андраш Текеш из Кунсентмиклоша, а затим су уследиле друге породице: Баки, Тот, Јожа, Башки, Ацел, Кираљ и Кун (Baky, Tóth, Józsa, Baski, Aczél, Király és Kun).
Развој унутрашњег подручја села почео је изградњом сеоског дома. До тада се Орговањ састојао само од удаљених фарми и зграда, а центар равнице била је кућа реформатског пастора и гостионица. Међутим, након изградње сеоског дома, изграђене су и прве приватне куће, укључујући ресторан Ференца Мора, затим касарна жандармерије, реформисана црква је завршена 1912–1913. године, а у исто време је изграђен и први асфалтирани пут у селу.
Насеље је постало познато током деловања одреда које је предводио Иван Хејаш. У новембру 1919. године овде су се неколико дана одвијала погубљења од стране тадашње власти, у Мађарској данас познато као бели терор, током којих је ликвидирано много бољшевика, са намером да се освети црвени терор током мађарске Совјетске Републике. Неки од погубљених били су бивши функционери Совјетске Републике, други нису били ни на који начин повезани са палим режимом. Тачан број погубљених није познат, најзначајније погубљене особе били су учитељ Реже Хегедиш, Деже Будај, водећи функционер Народног комесаријата за народно образовање, Андраш Хајма, командант Црвене гарде, и Лајош Иреги, председник локалног директоријума.
Године 1927. у Орговању је живело 3.794 људи. У то време, село је чинило укупно 703 куће, али је у унутрашњем подручју стајало само 118 кућа, тако да је већина становништва живела на фармама.
3 Демографија
На попису из 2011. године, 92,8% становништва се изјаснило као Мађари, 0,7% као Роми, 0,5% као Немци и 1,4% као Румуни (7% се није изјаснило; због двоструког идентитета, укупан број може бити већи од 100%). Верска расподела је била следећа: римокатолици 52,3%, реформисти 22,6%, лутерани 1,2%, неконфесионални 6,1% (14,8% се није изјаснило).
У 2022. години, 87,4% становништва се изјаснило као Мађари, 1,1% као Немци, 0,8% као Румуни, 0,7% као Украјинци, 0,4% као Роми, 0,1% као Пољаци, 1,9% као друге, недомаће националности (11,8% се није изјаснило; због двоструког идентитета, укупан број може бити већи од 100%). Према вероисповести, 30,1% су били римокатолици, 14,7% калвинисти, 0,6% евангелисти, 0,2% гркокатолици, 0,1% православци, 2,7% остали хришћани, 1,8% остали католици, 8,4% неконфесионални (41,2% није одговорило)


У математици, хиперграф представља генерализацију графа, где гране графа могу да повезују било који број чворова. Формално, хиперграф је пар где је скуп елемената, чворова, а је скуп подскупова од , који се називају хипергране. Гране графа су представљене паровима чворова које оне спајају, док су хипергране произвољни скупови чворова, који стога могу да садрже произвољан број чворова.
Хиперграф се такође назива системом скупа или фамилијом скупова извучених из универзалног скупаX. Хиперграфови се могу посматрати као инцидентне структуре, и обратно.
Многе теореме које се тичу графова су примењиве и на хиперграфове. Ремзијева теорема је типичан пример. Неке методе за проучавање симетрија графова се могу проширити на хиперграфове. На пример, хомоморфизам хиперграфова је пресликавање из скупа чворова једног хиперграфа у други, такво да се свака грана пресликава у другу грану. Изоморфизам хиперграфова је инверзибилни хомоморфизам. Аутоморфизам хиперграфова је изоморфизам једног скупа чворова у самог себе, то јест, преименовање чворова.
За разлику од графова, хиперграфове је тешко нацртати на папиру, тако да се они обично изучавају помоћу номенклатуре теорије скупова пре него коришћењем визуелних приказа (попут 'дрвета', 'шума' или 'циклова') из теорије графова.
de:Graph (Graphentheorie)#Hypergraph


Вуковска жупанија (Comitatus de Walko) је била жупанија, односно управна јединица средњовековне Краљевине Угарске. Обухватала је подручје између река Саве, Дунава и Драве, односно простор данашњег западног Срема и најисточнији део данашње Славоније. Значајнија места у жупанији била су Вуковар (лат. Walkowar), Илок (лат. Wylak), Рача (лат. Racha), итд. Убрајала се међу угарске жупаније и није припадала средњовековној Бановини Славонији. Становништво жупаније чинили су староседеоци Словени и новодосељени Мађари.
1 Историја
Током 11. и 12. века ово подручје је било поприште честих ратних сукоба између Угарске и Византије. Након 1180. године, када је Угарска заузела суседни Срем, коначно се учврстила и угарска власт на вуковском подручју, где је крајем 12. или почетком 13. века створена и Вуковска жупанија. Међу најистакнутијим великашима ове жупаније били су Никола Илочки и његов син Ловро Илочки. Током прве половине 16. века, ово подручје су освојили Турци, након чега је прикључено Сремском санџку. Подручје је особођено од Турака током Бечког рата (1683-1699), када је прикучено Хабзбуршкој монархији, али посебна Вуковска жупанија није обновљена, већ је то подручје средином 18. века ушло у састав проширене Сремске жупаније. Данас је простор некадашње Вуковске жупаније подељен између Србије и Хрватске.


Бољетинско брдо је узвишење између насеља Бољетин и Дунава, изграђено од кредних седиметних стена које леже преко пермских вулканокластита.
Геолошки профил седимената доње креде представља типски локалитет фација са главоношцима (цефалоподима). У биостратиграфском смислу, на профилу су развијене цефалоподске зоне од горњег барема до доњег апта (Barremites strettstoma-Deshayesites deshayesi).
Амонитска фауна готово у целини је пиритисана. Профил је под заштитом државе.
На крају Бољетинског брда је гребен.


Општина Свиница (Comuna Sviniţa) је општина у округу Мехединци у југозападној Румунији. Према попису из 2011. године у општини је било 925 становника. Седиште општине и њено једино насеље је Свиница. Значајна је по присутној српској националној мањини у Румунији.
1 Становништво
Према попису становништва из 2011. године у општини је живело 925 становника. Већинско становништво су били Срби којих је било 90,3%, затим следе Румуни са 6,6% и Роми са 0,9% становништва.
На попису становништва из 1930. године општина је имала 1.477 становника, а већину су чинили Срби.


Шира околина Банџула (Greater Banjul Area) представља један од шест округа у Гамбији. Обухвата околину главног града Гамбије, Банџула.
1 Становништво
Година
Бр. становника
1963.
40.017
1973.
78.185
1983.
145.612
1993.
270.540
2003.
357.238
2005.
379.780
2006.
391.231
2007.
402.753
2008
414.445
2 Насељена места
У широј околини банџула постоје 3 насељена места: Банџул, Бакау и Серекунда.


Обични вампирски шишмиш или вампир (Desmodus rotundus) је врста сисара из реда слепих мишева (Chiroptera).
1 Распрострањење
Ареал врсте обухвата већи број држава.
Врста има станиште у Аргентини, Мексику, Венецуели, Боливији, Чилеу, Парагвају, Уругвају, Колумбији, Перуу, Еквадору, Панами, Никарагви, Костарици, Гватемали, Хондурасу, Салвадору, Белизеу и Тринидаду и Тобагу.
2 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.


Миодраг Јовановић (Велики Бечкерек, 22. фебруар 1932 — Београд, 31. мај 2013) био је историчар уметности и професор Београдског универзитета.
1 Биографија
Докторирао је на Филозофском факултету у Београду (1973).
Радио је као кустос у Народном музеју у Штипу, Македонија. Бави се истраживањима српске уметности 18. и 19. века.
О његовом животу и делу објављена књига Милоша Јевтића, Мостови Миодрага Јовановића, в. лит.
2 Одабрана дела
Три века српског сликарства = Three Centuries of Serbian Painting. Београд : Дерета, 2009.
Ђока Јовановић : [1861-1953]. Нови Сад : Галерија Матице српске.
Међу јавом и мед сном : српско сликарство 1830-1870 = Between dreaming and waking : serbian art 1830-1870. Београд : Српска академија наука и уметности, 1992.
Опленац : храм светог Ђорђа и Маузолеј Карађорђевића. Топола : Центар за културу „Душан Петровић Шане“. ; : 2. изд.
Катарина Ивановић у Минхену и белгијско историјско сликарство. Нови Сад : Матица српска, 1984.
Сликарство Паје Јовановића у знаку Минхена, „Триптихона“ и мемоара. [Б. м. : б. и., б. г.].
Српско сликарставо у доба романтизма.
Сто дела српске уметности = 100 Pieces of Serbian Art. Београд : Пирг; Горњи Милановац : Агенција Прима, 2004.
Ђура Јакшић.
Новак Радонић.
Ђока Миловановић.
Српско црквено градитељство и сликарство новијег доба.
Сликарство темншварске епархије.
Српски манастири у Банату


Дубока мрежа (deep web, Deep Net), позната и као невидљива мрежа (invisible web) или скривена мрежа (hidden web), термин је за претрагу која се односи на садржај на свјетској мрежи која није индексиран од стране стандардних претраживача. Информатичару Мајку Бергмену се приписује ковање овог термина 2000. године. Дубока мрежа је супротност површинској мрежи.
1 Увод
Брз технолошки развој, размена велике количине података као и све већа употреба Интернета и друштвених мрежа сваког дана смањују могућности заштите приватности. Начин рада савремених претраживача је такав да региструју и памте сваку активност интернет корисника. У циљу заштите приватности развио се део Интернета под називом Deep Web који комерцијални претраживачи не могу да индексирају. Поред предности које овакав начин рада доноси корисницима, немогућност индексирања и праћења активности корисника у Deep Web-у отворили су простор за његово коришћење у циљу бављења илегалним активностима. Овакав део Интернета познат по страницама које нуде различит скуп илегалних активности познат је под именом Dark Net.
2 Структура Deep Web-а
Можемо се сложити да је Интернет једно огромно место на коме се може наћи огроман број информација. Оно што је још занимљивије да та количина података коју покушавамо да замислимо у нашим глава је само један мали део онога што се на Интернету налази.
С обзиром на доступност садржаја, веб можемо поделити на два дела:
Површински (Surface Web) и дубоки (Deep Web). Површински веб је појам који означава садржај на вебу који је лако претражив путем конвенцијалних веб претраживача, као што су Google, Yahoo!, Bing и сл. Конвенцијални веб претраживачи стварају своје индексе помоћу робота (тзв. паука) који претражују веб у потрази за новим информацијама. Ти роботи путују од једне до друге веб странице уз помоћ веза између тих страница. Они притом индексирају садржај сваке веб странице на коју наиђу.
Може се примети да страница до које не води ниједан линк неће бити „видљива“ претраживачу. Ово је само један од примера како страница може постати део Deepnet-a. Уопштено говорећи садржај који се налази у Deepnet-у је:
Динамички садржај: динамичке странице, које технички „не постоје“ све док корисник не изврши неки упит. У ову категорију би се могле сврстати и саме странице са резултатима претраге које настају када корисник зада упит Google претраживачу.
Неповезан садржај: странице које нису повезане са другим страницама
Приватни веб: сајтови који траже регистрацију или пријављивање корисника да би могао да приступи сајту. У ову категорију спадају и социјалне мреже, Ваш е-маил, сајтови који блокирају приступ претраживачима и забрањују њихово индексирање, приватни видео снимци на YouTube-u које могу прегледати само они којима је прослеђен линк
Michael K. Bergman је коришћење конвенционалних претраживача упоредио са повлачењем мреже по површини мора. Премда ће се пуно тога ухватити у тој мрежи, пуно већа количина информација је у дубљој води и због тога није ухваћена. Anand Rajaraman је то сликовито описао изјавом да је оно што нам нуде конвенционални веб претраживачи само врх ледене санте.
Велики део Deep Web-a чине подаци који су за нас, обичне кориснике, небитни. То су базе података великих фирми, затворене мреже разних предузећа, академских установа и сл.
Статистички подаци који се тичу Deepnet-a, који се могу тренутно наћи на Интернету, су прилично застарели. Последње исцрпно истраживање које је рађено у вези величине Deepnet-а рађено је 2001. године од стране BrightPlanet-a. Више информација можете наћи на адреси .
Истраживањем је тада утврђено:
Количина јавних информација доступне на Deepnet-у су 400-500 пута веће него на често дефинисаном WWW
Deepnet садржи око 7,500 терабајта (1 TB = 1024 GB) информација у поређењу са 19 терабајта информација доступних на површини
Преко 200,000 Deepnet сајтова постоје (у то време)
Deepnet садржи преко 550 милијарди засебних докумената у поређењу са једном милијардом на површини.


Гурабије (Kurabiye, غريبة, گلابیه,) су врста малих колача пореклом из Персије. Позната су старинска посластица која се врло једноставно прави. Ови прхки мекани колачићи доста подсећају на кекс, али се од њега разликују по укусу и текстури. Ови слатки залогаји популарни су у разним културама, нарочито на Балкану, и неизоставни су део празничних трпеза и посебних прослава.
1 Етимологија
Према турском писцу јерменског порекла Севану Нишанијану (Sevan Nişanyan), познатом по свом раду у области етимологије, турска реч kurabiye је туђица настала од персијске речи gulābiye (گلابیه), што значи пециво или колачић направљен од ружине водице. Ова реч је изведена од персијске речи gulāb (گلاب), што значи управо ружина водица. У српском језику безвучни глас „к” је прешао у његов звучни парњак „г”.
2 Историја и традиција
Верује се да су гурабије настале у Персији у 7. веку, убрзо пошто је почела употреба шећера у региону. Од Персијанаца су их преузеле Османлије у 15. веку и убрзо су постале део османске културе, преко које су дошле и на Балкан. Од других сличних колача од хрскавог теста оригиналне турске гурабије разликују се само у једном састојку, који им даје посебан укус и мирис, а то је млевени бадем. У Персији су пекари користили ружину водицу како би појачали арому и мирис, од чега потиче и назив ове посластице. Рецепт за гурабије налази се у првом штампаном турском кувару Melceü't-Tabbâhîn, који је објављен 1844, четири године након Танзимата.
У Турској се гурабије праве у више варијанти и свака од њих има своје име, па се тако оне са бадемима зову бадемли курабије (bademli kurabiye), а са орасима џевизли курабије (cevizli kurabiye). Често се може пробати и гурабија преливена чоколадом, медом или пуњена воћним надевом.
У грчкој кухињи гурабије су такође један од традиционалних слаткиша. Припремају се са бадемима и обавезан су део божићне трпезе.
3 Гурабије у Србији
У Србији су гурабије позната старинска посластица, али готово заборављена. Као традиционални слаткиш задржала се у босанској кухињи, а у Србији у санџачкој кухињи. У српској кухињи гурабије се праве као једноставни колачићи, од основних намирница – брашна, маслаца или маргарина, шећера и јаја. Често се, за разлику од оригиналног рецепта, уместо маслаца користи маст, како је то дато у неколико рецепата за гурабије у чувеном Патином кувару (касније Велики народни кувар), Спасеније Пате Марковић. Гурабије се могу обогатити орашастим плодовима или чоколадом, а често се након печења посипају шећером у праху.
3.1 Гурабије у српској традицији
Гурабије су толико укорењене у српској традицији, да су ушле и у народне пословице. Тако постоји народна изрека „Воли да меси гурабије”, која се односи на особу која је слаткоречива.
4 Припрема
У српској кухињи гурабије се традиционално праве као једноставни колачићи, од основних намирница – брашна, маслаца или маргарина, шећера и јаја, а могу се обогатити орашастим плодовима, чоколадом или џемом, а често се након печења посипају шећером у праху.
4.1 Рецепт за гурабије
У различитим изворима могу се наћи разне варијанте рецепта за припрему гурабија, од оних најједноставнијих, само од основних намирница, до грабија са џемом, бадемима, орасима, кокосом или воћним надевом. У тесто се може додати нарендана корица лимуна, а готови колачићи могу се прелити чоколадом, уваљати у шећер у праху, млевени лешник или кокосово брашно. Овде је дат један од најједноставнијих рецепата:
Састојци* 250 г маслаца или маргарина
150 г шећера у праху
1 јаје
1 кашичица ванилин шећера
500 г брашна
прстохват соли
шећер у праху за посипање
Припрема
Умутити маслац или маргарин са шећером у праху док маса не постане кремаста. Додајти јаје и ванилин шећер, па мешати док се добро не сједини. У смесу постепено додати брашно и прстохват соли и мешати док се не добије глатко тесто. Од готовог теста правити мале куглице или дискове, који се могу по жељи декорисати виљушком.
Гурабије поређати у тепсију обложену папиром за печење. Пећи у претходно загрејаној пећници на 180°C око 15–20 минута, док колачићи не добију златно–жуту боју. Печене гурабије извадите из пећнице и оставити да се охладе. На крају се, по жељи, могу посути шећером у праху. Могу се служити уз чај или кафу.
У традиционалне босанске гурабије, пре печења, утискује се коцка шећера. Коцка шећера је симболична за босанске гурабије, јер је шећер некад био скуп па је представљала велику част. Осим тога се коцка користила и за умакање у кафу.


Словеначка академија наука и уметности (Slovenska akademija znanosti in umetnosti), позната по свом акрониму САЗУ (од SAZU), највиша је научна установа за науку и уметност у Републици Словенији.
1 Историја
Њено оснивање сеже из времена после Првог светског рата; 1921. основано је Знанствено друштво за хуманистичне веде, које је било језгра будуће Академије, која је основана 1937, а 1938. је именовано првих 18 редовних чланова. Први председник је био Рајко Нахтигал, а секретар Грегор Крек. Према уредби из 1938. Академија је имала 4 разреда: филозофско-филолошко-историјски, правни, математичко-природнонаучни и уметнички. Чланови су почасни, редовни и дописни. Године 1948. Академија знаности ин уметности променила је име у Словенска академија знаности ин уметности.
2 Структура
Академија данас у своме окриљу има 6 разреда и два одељења, који броје 86 сталних, 9 придружених и 74 придружених чланова.
- Разреди Словеначке академије:
Разред за историјске и друштвене науке (14 сталних, 2 придружена и 16 дописних чланова)
Разред за филолошке и литерарне науке (15 сталних, 0 придружених и 13 дописних чланова)
Разред за математичке, физикалне и техничке науке (20 сталних, једног придруженог и 17 дописних чланова)
Разред за природословне науке (9 сталних, 3 придружена и 10 дописних чланова)
Разред за уметности (19 сталних, 1 придружени и 11 дописних чланова)
Разред за медицинске науке (9 сталних, 2 придружена и 8 дописних чланова)
- Одељења Словеначке академије:
Одељење за Међународне односе и координацију наука
Библиотека Академије (трећа по величини у Словенији)
У оквиру Академије такође делује и неколико комитета, комисија, савета и фондација.
Савет за енергетику
Савет за просторну културу и идентитет
Савет за заштиту природе
Комитет за студије о етничким мањинама
Правописна комисија
Комисија за људска права
Комисија за статутарна питања
Комитет за штампу и публикације
Фондација др. Бруно Бреши
Фондација Јанез Вајкард Валвасор


Квасини (Kvasiny, Kwasin) је насељено мјесто са административним статусом сеоске општине (obec) у округу Рихнов на Књежној, у Краловехрадечком крају, Чешка Република.
1 Географија
Налази се око 7 км сјеверно од Рихнова на Књежној, а од Прага око 150 км источно.
2 Привреда
У Квасини се налази Шкодина фабрика аутомобила, односно огранак у којој се склапају Шкода суперб, Шкода јети и Шкода румстер. У прошлости су се склапали још и Шкода гарде, Шкода рапид из 1984. и Шкода 110 Р.
3 Становништво
Према подацима о броју становника из 2014. године насеље је имало 1.495 становника.
4 Галерија


10000 је број, нумерал и име глифа који представља тај број. 10000 је природан број који се јавља после броја 9999, а претходи броју 10001.
1 У математици
Је квадрат броја 100
Је квадратни корен од 100.000.000
24 * 54 = 10000
2 У науци
У анатомији је познато да је сваки неурон у људском мозгу повезан са 10.000 других
3 У спорту
Трка на 10.000 метара је стандардна трка на атлетским такмичењима
10.000 је број километара које Прешао Гус Монен бициклом, и то за 22 дана, 15 сати, 34 минута и 9 секунди. Ово остварење је уписано у светску књигу рекорда
4 Остало
Је број квадратних метара у једном хектару
10.000 B.C је назив америчког филма из 2008. године