Торијум (Th, thorium) је хемијски елемент из групе актиноида. Име је добио по једном од нордијских богова — Тору. Његов атомски број је 90, и незнатно је радиоактиван. Заједно са уранијумом користи се као примарно гориво у нуклеарним реакторима. Торијум је 1828. открио шведски хемичар Јакоб Берцелијус. Припада групи хемијских елемената актиноиди (7. периода, ф-блок периодног система елемената). Он је један од само три радиоактивна елемента који се могу наћи у природи у нешто већој количини као примордијални елемент (друга два су бизмут и уранијум). Открио га је норвешки минералог Мортен Тран Есмарк 1828. године, а идентификовао шведски хемичар Јацоб Берзелиус, који му је и дао име по нордијском божанству муња - Тору.
Атом торијума има 90 протона и 90 електрона, од којих су четири валентни електрони. Метал торијума је сребрнаст, а јако потамни ако је изложен ваздуху. Он је незнатно радиоактиван: његови сви познати изотопи су нестабилни, а шест изотопа се јавља у природи (227Th, 228Th, 230Th, 231Th, 232Th и 234Th) који имају време полураспада између 25,52 сати и 14,05 милијарди година. Изотоп торијум-232 који има 142 неутрона је најстабилнији међу свим изотопима торијума, те сачињава готово сав природни торијум, док се осталих пет природних изотопа јавља само у траговима. Он се распада врло споро путем алфа распада на радијум-228, започињући ланчани распад под називом торијумова серија која завршава изотопом олова-208. Сматра се да торијума има од три до четири пута више од уранијума у Земљиној кори, а углавном се рафинира из монацитног песка као нуспроизвод издвајања ретких земних метала.
Торијум се некада често користио као извор осветљења као мрежица за гасне лампе и као материјал за легирање, међутим ова пракса је постепено престала због пораста свести о његовог радиоактивности. Торијум се користио и као елемент за легирање у непотрошним ТИГ електродама за заваривање. Он је и даље остао популаран као материјал за висококвалитетну оптику и научне инструменте. Торијум и уранијум су једина два радиоактивна елемента који имају значајније и обимније комерцијалне употребе које се не заснивају на њиховој радиоактивности. За торијум се предвиђа да ће моћи заменити уранијум као гориво у нуклеарним реакторима, међутим до данас је направљено само неколико торијумских реактора.
1 Историја
1.1 Откриће
Шведски хемичар Јакоб Берцелијус је 1815. анализирао минерал из рудника бакра у Фалуну. Претпостављајући да је у минералу садржан нови елемент, претпостављеном елементу дао је име торијум према нордијском божанству муња, Тору. Међутим, касније се показало да се заправо радило о минералу итријума, углавном састављеном од итријум ортофосфата. Пошто се итријум у овом минералу првобитно грешком сматрао за нови елемент, минерал је добио име ксенотим, према грчким речима κενός (привид, празнина) и τιμή (вредност, част).
Мортен Тран Есмарк је 1828. пронашао црни минерал на острву Левеја у Норвешкој те је узорак дао свом оцу Јенс Есмарку, познатом минералогу. Есмарк старији није успео да одреди о ком се минералу ради па га је послао шведском хемичару Берцелијусу да га проучи. Берцелијус је пронашао да узорак садржи нови елемент. Своје откриће је објавио 1829. године. Међутим, искористио је име ранијег открића наводног елемента. Тако, изворном минералу је дао назив торит, који је имао хемијски састав (Th, U)SiO4.
1.2 Каснији развој
У Мендељејевом периодном систему из 1869, торијум и елементи ретких земаља били су смештени изван главне табеле, на крају сваке усправне периоде после земноалкалних метала. Тим се осликавало мишљење тог времена да су торијум и метали ретких земаља двовалентни. Каснијим сазнањима да су елементи ретких земаља углавном тровалентни, а торијум четворовалентан, Мендељејев је 1871. померио церијум и торијум у групу IV, која је садржавала данашњу групу угљеника, групу титанијума, церијум и торијум, због тога што је њихово највише оксидационо стање било +4. Dок је церијум врло брзо уклоњен из основне табеле те стављен у засебну серију лантаноида, торијум је ту остао све до 1945. када је Глен Т. Сиборг схватио да је торијум други члан серије актиноида те да попуњава ред f-блока, уместо да је тежи хомолог хафнијума и да попуњава четврти ред d-блока.
Да је торијум радиоактиван први пут су доказали 1898. независно једно од другог пољско-француска физичарка Марија Кири и немачки хемичар Герхард Карл Шмит. Између 1900. и 1903. Ернест Радерфорд и Фредерик Соди открили су да се торијум распада истом брзином током времена у серију других елемената. Ово откриће је довело до сазнања о појму времена полураспада након неких експеримената о алфа честицама којим су дошли до теорије радиоактивности.
2 Карактеристике
2.1 Физичке
Торијум је мек, парамагнетичан, сребрнасто бели, радиоактивни метал високог сјаја. Спада у актиноиде. У периодном систему елемената, налази се десно од актиноида актинијума, лево од протактинијума, а испод лантаноида церијума. Чисти торијум је мек, врло дуктилни метал, а може се хладно ваљати, ковати и извлачити (у жицу и сл.).
Измерене особине јако много варирају у зависности од количине нечистоћа у испитиваном узорку. Највећи удео у нечистоћама обично има торијум-диоксид (ThO2). Најчистији узорци торијума обично садрже око један промил-диоксида. Његова израчуната густина износи 11,724 g/cm3, док експериментална мерења дају вредности између 11,5 и 11,66 g/cm3: ове вредности се налазе негде између оних код суседног актинијума (10,07 g/cm3) и протактинијума (15,37 g/cm3), што показује континуитет тренда дуж серије актиноида. Међутим, тачка топљења торијума од 1750 °C је изнад оне и код актинијума (1227 °C) и протактинијума (1562 ± 15 °C): талишта актиноида немају јасну зависност од њиховог броја f електрона, мада постоји благи тренд према доле од торијума до плутонијума, док се број f електрона повећава од нула до шест. Торијум је мекан метал, са модулом еластичности од 54 GPa, што се може поредити оним код калаја и скандијума. Тврдоћа торијума је слична оној код меког челика, тако да се загрејани чисти торијум може ваљати у лим или извлачити у жицу. Торијум постаје суперпроводник при температури испод 1,40 K.
Мада торијум има упола мању густину од уранијума и плутонијума, он је подједнако тврд као ова два метала. Међу актиноидима, торијум има највишу тачку топљења и другу најнижу густину (нижу има само актинијум). Термална експанзија, електрична и топлотна проводљивост торијума, протактинијума и уранијума су приближно исте, и типичне су за пост-прелазне метале.
Изложен кисеонику из ваздуха постепено тамни. Он је полиморфан, постоји у више модификација. Торијум такође гради легуре са многим другим металима. Са хромом и уранијумом, гради еутектичне смеше, а торијум се потпуно може мешати, било у чврстом или течном стању, са својим лакшим аналогом церијумом.
2.2 Хемијске
Торијум је изузетно реактиван метал. При стандардним условима температуре и притиска, торијум полако напада вода, али се не раствара у већини уобичајених киселина, уз изузетак хлороводоничне киселине. Лако се расвара у концентрираној азотној киселини која садржи мање количине каталитичких флуоридних или флуоросиликатних јона; а ако њих нема долази до пасивизације. При високим температурама, торијум врло лако ступа у реакцију са кисеоником, водоником, азотом, сумпором и халогеним елементима. Такође он може да гради и бинарна једињења са угљеником и фосфором. Када се торијум раствори у хлороводичној киселини настаје црни остатак, највероватније ThO(OH, Cl)H.
Фино иситњени метални торијум представља ризик од пожара због лаког запаљења (пирофорности) те се с њим мора пажљиво руковати. Када се загрејава у присуству ваздуха, торијум се запали и гори бљештавим пламеном са белом светлошћу те сагоревањем даје диоксид. У већим комадима, реакција чистог торијума са зраком је спора, мада се корозија ипак јавља након неколико месеци; међутим већина узорака торијума је контаминирана у одређеној мери с његовим диоксидом који знатно убрзава кородирање. Такви узорци се полако пасивизирају у ваздуху, попримајући најпре сиву а касније потпуно црну боју.
Најважније оксидационо стање торијума је +4, присутно у једињењима као што су торијум-диоксид (ThO2) и торијум тетрафлуорид (ThF4), мада су позната и једињења где је он у нижим формалним оксидационим стањима. Тетравалентна једињења торијума су безбојна захваљујући мањку електрона у 6d и 5f орбиталама у торијуму(IV).
У воденим растворима, торијум се јавља искључиво као тетрапозитивни водени јон [Th(H2O)9]4+, који има троврху тригоналну призматску молекуларну геометрију: при pH вредности < 3, раствори торијумских соли имају овај катјон. Дужина везе Th-O износи (245 ± 1) pm, координациони број торијума Th4+ је (10,8 ± 0,5), ефективни набој 3,82 а друга координацијска сфера садржи 13,4 молекула воде.
Јон Th4+ је релативно велик те је највећи тетрапозитивни јон међу актиноидима, а у зависности од координацијског броја може имати пречник између 0,95 и 1,14 Å. Као резултат тога торијумове соли имају слабу тенденцију да се хидролизирају, слабију од многих вишеструко наелектрисаних јона попут Fe3+. Специфична особина торијумових соли је њихова велика растворљивост, не само у води него и у поларним органским растварачима. Торијум показује активирање угљеник-водоник веза, градећи нека необична једињења. Атоми торијума се вежу на више атома од било којег другог елемента: на примјер у једињењу торијум-аминодиборанат, торијум има координациони број 15.
2.3 Атомске
Атом торијума има 90 електрона, од којих су четири валентна електрона. У теорији, валентним електронима су на располагању четири атомске орбитале које могу заузети: 5f, 6d, 7s и 7p. Међутим, 7p орбитала је знатно дестабилизирана и стога није заузета у основном стању било којег торијумовог јона. Упркос торијумовом месту у f-блоку периодног система елемената, он у основном стању има аномалну електронску конфигурацију [Rn]6d27s2. Ипак, у металном торијуму, конфигурација [Rn]5f16d17s2 је слабо побуђено стање па 5f орбитале могу бити заузете, те постоје у широј енергетској траци.
Електронске конфигурације јона торијума у основном стању су следеће: Th+, [Rn]6d27s1; Th2+, [Rn]5f16d1; Th3+, [Rn]5f1; Th4+, [Rn]. Ово показује повећање стабилизације 5f орбитала како се повећава набој јона; међутим, ова стабилизација није довољна да се хемијски стабилизује јон Th3+ са његовим слободним 5f валентним електроном те је стога стабилан и најчешћи облик торијума у хемијским спојевима јон Th4+ са отпуштена четири валентна електрона, остављајући инертно језгро са унутрашњим електронима електронске конфигурације племенитог гаса радона. Измерена је и прва енергија јонизације торијума 1974. године и износи (6,08 ± 0,12) eV; док су новија мерења дала прецизније податке 6,3067 eV.
2.4 Изотопи
Иако торијум има шест изотопа који се могу наћи у природи, ниједан од њих није стабилан. Међутим, један изотоп, 232Th, је релативно стабилан јер има време полураспада од 14,05 милијарди година, што је знатно дуже од старости Земље, те дуже и од генерално прихваћене старости свемира (око 13,8 милијарди година). Овај изотоп је најдуже „живући” међу свим изотопима који имају више од 83 протона те чини готово сав природни торијум. Стога, торијум се, у том погледу, може сматрати и моноизотопним елементом. Ипак, у дубоким морима и океанима удео изотопа 230Th се знатно повећава у довољној мери да је IUPAC 2013. године одлучио да торијум класификује у бинуклидне (двоизотопне) елементе. Руде уранијума са малим концентрацијама торијума се могу прочистити да би се добили узорци торијума тежине око 1 грама, у којима више од четвртине чини изотоп 230Th. Торијум има карактеристичан земаљски изотопски састав, који се састоји већином од 232Th и релативно мало 230Th, те му атомска маса износи 232,0377(4) u.
+ Познате особине алотропских модификација торијума
!Алотропска модификација
!α (мерено при 0  °C)
!β (мерено при 1450  °C)
!високи притисак (мерено при 102 GPa)
!температура прелаза
(α→β) 1360  °C
(β→течнос) 1750  °C
високи притисак
!симетрија
кубна равански центрирана
кубна просторно центрирана
тетрагонална просторно центрирана
!густина (g·cm−3)
11,724
11,724
непозната
!параметри решетке (pm)
a = 508,42
a = 411
a = 228,2, c = 441,1
3 Распрострањеност
Изотоп торијума-232 је примордијални нуклид, који је постојао у свом данашњем облику пре више од 4,5 милијарди година, што представља процењену старост планете Земље. Он је настао у језгрима умирућих звезда током р-процеса те се касније раширио по целој галаксији након супернове. Његовим радиоактивним распадом настаје значајна количина Земљине унутрашње топлоте.
Природни торијум је генерално изотопски чист 232Th, који уједно има и најдуже време полураспада, те је и најстабилнији изотоп торијума, са „животним веком” упоредивим са старости свемира. Када његов извор не би садржавао уранијум, једини изотоп торијума који би се налазио био би 228Th, присутан у ланцу распада торијума-232 (торијумева серија): однос изотопа 228Th и 232Th би био мањи од 10−10. Међутим, пошто је уранијум присутан, присутни су и малени трагови неколико других изотопа 231Th и 227Th, насталих у ланцу распадања уранијума-235 (актинијумова серија), те незнатно више али и даље у траговима изотопа 234Th и 230Th из ланца распада уранијума-238 (уранијумова серија). Раније у историји Земље, изотоп 229Th такође је настајао у ланцу распада, данас несталог, изотопа нептунијума-237 (нептунијумова серија). Данас се овај изотоп производи као „кћерка” вештачког изотопа уранијума-233, а који настаје из зрачења неутронима изотопа 232Th.
На Земљи, торијум није толико редак елемент како се раније мислило. Његов удео у Земљиној кори се може мерити са оловом и молибденом, има га двоструко више од арсена, а троструко више од калаја. У природи, он се налази у оксидационом стању +4, заједно са уранијумом(IV), цирконијумом(IV), хафнијумом(IV) и церијумом(IV), али такође и са скандијумом, итријумом и тровалентним лантаноидима који имају сличне јонске радијусе. Осим тога, торијум се може јавити само као споредни састојак бројних минерала.
Иако га количински има релативно много, торијум је доста распршен па се врло реко налази у већим концентрацијама. Данас једини исплативи извор торијума је монацитни песак и минерални конгломерати у Онтарију, Канада. Раније га је било и у Индији, Јужноафричкој Републици, Бразилу, Аустралији и Малезији, а у ретким, посебним случајевима такав монацит је садржавао и до 20% ThO2, а најчешће мање од 10%. У канадској руди, торијум је заступљен у виду ураноторита, мешаним Th-U силикатима који су помешани са уранинитом. Иако је садржај ThO2 у њему врло низак и износи 0,4%, и даље је могуће издвајање торијума као нуспроизвод добијања уранијума.
4 Употреба
4.1 Осветљење
Торијум се користио, углавном у облику оксида, за прављење гасних лампи, међутим због радиоактивности својих испарења, престала је њихова производња. Те гасне лампе су се правиле од мешавине 99% торијум-оксида и 1% церијум-нитрата у коју се урањало вунено плетиво које би затим било запаљено. У пламену се распадао торијум-нитрат на торијум-диоксид и азот. Остајала је крхка структура која је у пламену гасова давала белу светлост и која није повезана са радиоактивношћу торијума, него је резултат обичног сагоревања.
4.2 Нуклеарно гориво
У реакторима се торијум користи за производњу уранијумовог изотопа 233U: Из торијума 232Th се путем бомбардовања неутронима добија изотоп 233Th; он се затим распада преко протактинијума 233Pa на уранијум 233U. Данас је развијена технологија којом се овај процес одвија у реакторима са воденим хлађењем с циљем смањења количине нуклеарног отпада. Настали изотоп 233U се може цепати и користи се у нуклеарним реакторима.


Јужни талапојн или анголски талапојн (Miopithecus talapoin) је врста примата из породице мајмуна Старог света (Cercopithecidae).
1 Распрострањење
Врста има станиште у Анголи и ДР Конгу.
2 Станиште
Станиште јужног талапојна је ограничено на густе вечнозелене шуме на обалама река, у којима преовладавају врсте дрвећа из рода миомбо (Brachystegia), такође су присутни и на пољопривредном земљишту, које је настало на простору искрчених миомбових шума.
3 Начин живота
Исхрана јужног талапојна укључује воће.
4 Угроженост
Ова врста није угрожена, и наведена је као последња брига јер има широко распрострањење.
4.1 Популациони тренд
Популациони тренд је за ову врсту непознат.


Чудовиште са острва Канви (Canvey Island Monster) је створење чије је трупло нађено на обали острва Канви у Енглеској у новембру 1953. Друго трупло пронађено је у августу 1954.
Створење из 1953. било је дугачко 76 центиметара, црвенкасте коже, са шкргама и без очију. На задњим ногама је имало пет израслина. Његови остаци су кремирани пошто су зоолози изјавили како ово створење не представља никакву опасност за јавност. Године 1954. пронађен је примерак дуг 120 центиметара и тежак око 11,3 килограма, са очима, носницама и зубима..


Карл Филип Готфрид (или Готлиб) фон Клаузевиц (Carl Philipp Gottfried (Gottlieb) von Clausewitz; Бург, 1. јун 1780 — Бреслау, 16. новембар 1831) је био пруски генерал и војни теоретичар који је истицао "моралне" (у данашњем значењу психолошке) и политичке аспекте рата. Његов најзначајнији рад, О рату, је остао недовршен услед његове смрти. Клаузевиц је био реалиста у неким погледима, док је у неким аспектима био романтичан. Такође се у великој мери ослањао на рационалистичке идејама европског просветитељства.
Његова размишљања су често описиван као хегелијанска због његове дијалектичке методе; али, иако је вероватно лично познавао Хегела, остаје нејасно да ли је Клаусевиц био у ствари под његовим утицајем њега. Клаузевиц је истицао дијалектичку интеракцију различитих фактора, указујући на то колико се неочекиваних ситуација дешава услед "магле рата "(тј, у светлу непотпуних, сумњивих, и често потпуно погрешних информација и високог нивоа страха, сумње и узбуђења) које захтевају брзе одлуке упозорених команданата. Он је сматрао историју за виталну проверу научених апстракција које се не слажу са искуством. За разлику од раног рада Антоана Анрија Жоминија, Клаузевиц је тврдио да се рат не може свести на мапе, геометрију и графиконе. Клаузевиц је сковао много афоризме, од којих је најпознатији „Рат је наставак политике другим средствима”.


Никола Јеремић (Београд, 8. јануар 1887. — Париз, 1954.) био је српски сликар, илустратор и графичар.
1 Биографија
Никола Јеремић је основну школу и три разреда гимназије "Вук Стефановић Караџић" похађао у Београду до 1901. Тамо је учио ликовну уметност од Ђорђа Крстића, вајара Петра Убавкића и сликара Марка Мурата. Ликовно образовање је наставио у Школи цртања у Бечу (1902-1905) и наставио на Академији ликовних уметности у Минхену код професора Хуга фон Хабермана. Школовање је завршио на Школи лепих уметности (École des Beaux Arts) у Паризу (1980-1912), код професора сликарства Кормона и Моруа, и професора графике Валтнера. У Србију се враћа 1912. да би учествовао у Балканским ратовима.
1.1 Први светски рат
За време Првог светског рата одлази у Француску, где слика композиције са ратном и патриотском тематиком. Као добровољајц ступио је у француску ратну морнарицу, где је од августа 1914. до краја 1915. био члан посаде оклопне крстарице "Леон Гамбета („Léon Gambetta") и активни учесник њених ратних подухвата на Јадрану. Током овог службовања обављао је дужности тумача и цртача.
Објављивао је илустрације у савезничким ратним часописима.
1.2 Рад на пројектима Краљевине Србије
На позив Посланства Краљевине Србије у Француској напушта ратну морнарицу и долази у Париз да би учествовао у организовању добровољних хуманитарних акција прикупљања прилога намењених српским избеглицама у Француској.
Радио је диплому Министарства просвете за одликоване пријатеље Срба у Француској. Илустровао је дела француских књижевника, попут Ростана, Ришпена, Морана, Фошуа и других. На позив Краљевског посланства у Француској ради цртеже и гравуре за клишее по којима су 1918. штампане српске поштанске марке у Паризу, а потом у Београду (1919 — 1920).
Од 1916. Јеремић је радио као цртач и гравер у Дирекцији монопола Србије за израду поштанских марака Србије у Паризу, док је по одлуци Министарства просвете на Крфу од маја 1917. био шеф графичког одељења у Државној штампарији Србије.
1.3 Самосталне и групне изложбе
Српско уметничко удружење, Београд, Париз (1908);
Салон Серкл Рус (Salon Cercle Russe), Париз (1910);
Салон Удружења француских уметника, Париз;
Јесењи салон, Париз;
Салон независних уметника, Париз;
Галерија Жорж Петит (Georges Petit), Париз;
Галерија Беренхајм Жун (Bernheim Jeune), Париз;
Међународна изложба, Париз (1931);
Изложба југословенских уметника у Француској, Париз (1919, 1932, 1937, 1939).
1.3.0.0.1 Постхумне изложбе
Галерија Лефранк (Lefranc), Париз (1960);
Галерија Комбасер (Combacérès), Париз (1961);
Конфедерација интелектуалаца, Париз (1963).
1.4 Чланства
Удружење независних уметника;
Удружење "Слободна уметност";
Национални синдикат уметника;
Удружење старих југословенских бораца у Француској;
Конфедерација интелектуалаца Париза;
Од 17. јануара 1939. био је председник Удружења југословенских уметника сликара и скулптора у Француској.
2 Уметнички стил
У ранијим радовима сликао је импресионистички. Касније је сликао у реалистичком духу. Међутим, упорни остаци реалистичких наслага Јеремића нису задржали нити удаљили од осећајности импресионизма и субјективности израза преточених у толерантнију експресивност садрћаја, који је најприкладније пристајао приказима, његовом сензибилитету и његовим раним естетским погледима.


Истарска музичка лествица је специфична пентатонска музичка лествица карактеристична за фолклор Истре и Кварнерског приморја. Директно је везана за инструмент двојнице (дипле или сопиле). Двојнице су дрвени дувачки инструмент сличан фрули, који се, како им и само име говори, састоји од две засебне цеви које су различито наштимане, на висок и ниски глас (vela и mala sopila). Тиме се добија пар пентатонских лествица (музичких лествица од пет интервала) са тонским интервалима који су тзв. тесни (toni stretti), односно међусобно су размакнути за пола тона или највише за цео тон. Тонови ове две лествице (види слику) представљају, међусобно, парове великих секунди (интервал од 1½ тон).
Истарска музичка лествица уврштена је 2009. године на Унескову листу нематеријалног културног наслеђа света.
1 Опис
Наштимована велика и мала сопила се називају још и први и други глас; мушки и женски глас; и на дебело и на танко.
Истарска лествица представља једну од најинтересантнијих и најособенијих фолклорних музичких лествица у Европи. Један од најзначајнијих наших композитора који је користио истарску лествицу је Рудолф Бручи.


Поруба (Poruba) је насеље у Острави, трећем највећем граду по броју становника у Чешкој. Налази се у западном крају града.
До почетка педесетих година 20. века само мало село у околини растућег града Остраве се после одлуке комунистичких власти у Чехословачкој почело мењати у модеран индустријски центар. По првим плановима, требало је да се стара Острава сруши и да се на њеном месту изграде нове фабрике или нови рудници. Уместо тога предложени су планови новог социјалистичког града (Порубе). Тај план није био реализован, али ипак је саграђено насеље за 70.000 становника - рудара или фабричких радника. Најстарији делови Порубе, који су грађени у раздобљу од 1953. до 1956. данас су једни од многих примера архитектуре социјалистичког реализма у Чешкој. Године 1957. Поруба је званично постала део Остраве. Касније су у околини саграђене различите фабрике, кампус Рударског универзитета (Vysoká škola báňská) и болница.


Тома Аквински (Tommaso d'Aquino; око 1225 — 7. март 1274) био је италијански доминикански редовник и свештеник, филозоф и теолог схоластичке традиције. Познат је као Doctor Angelicus, Doctor Universalis. Аквински је био један од најважнијих католичких теолога. Познат је по свом капиталном, али недовршеном делу Summa Theologica или Summa Theologiae. Оно као и „Против заблуда невјерника“ (Summa contra Gentiles) су признати као врхунска достигнућа средњовековне систематске теологије. Тома Аквински је у свом целокупном опусу настојао да противречности хришћанске догматике превлада путем стварања кохерентне религијске догме. Он се у изградњи хришћанске логике ослања на Аристотелов Органон, а прихвата и Платонову филозофију о доминирајућој идеји над материјом. Као теолог полази од две темељне хришћанске догме: прародитељском греху и вечном испаштању. Као резултат тога темељ његове теолошко филозофске антропологије је спас и пут према спасењу. Такође, заступа колективитет, доминацију над људским родом, а не индивидуални живот појединца.
Аквински се бори против неоплатонских тврдњи о свету које су потекле од Августина и Ибн Сине, који своде човечанство на посматраче света у којем је све прописано и где је све израз Божије воље. Аквински се залаже за Аристотелове тврдње да је човек главни аутор својих дела. Његова синтеза Аристотеловог учења и хришћанског учења постаће главна окосница филозофије католичке цркве.
1 Учење
Тома Аквински је живео и писао своја дела у време развијеног феудализма. Тај период се одликује развојем трговине и новчане привреде, доступношћу тековина других народа и опадањем доминантног утицаја католичке цркве.
Аквински је деловао у Паризу, Риму и Напуљу. Био је најчувенији класични поборник природне теологије. За Аквинског, теологија као наука о нужном бићу бога надређена је филозофији као науци о коначном бићу створених ствари. Тома Аквински сматра Аристотела врхунцем знања у свим питањима спознаје природе (назива га једноставно Филозоф), а изван њега остају само питања о натприродним стварима. Тома жели прилагодити његову филозофију како би она била примерена за објашњења истина објаве и догми цркве. Изградио је строг логички систем примерен хришћанском тумачењу света. Томин систем представља врхунац сколастике. Он обнавља јединство ума и вере, знања и објаве, тврдећи да истина не може противречити истини, истина ума не може противречити истини вере. Основао је томистичку школу филозофије. Првобитно је његово учење наишло на оптужбе, но касније су све повучене - доминиканци га прво прихватају за свог учитеља, а касније постаје и признати учитељ Католичке цркве. Томизам је дуго времена представљао примарни филозофски приступ Католичке цркве.
Тома Аквински је био велики познавалац и поштовалац Аристотеловог учења. Сматрао је да је монархија најбољи облик државног уређења јер је најефикаснија, док је тиранија најгора. Стога је народу признавао могућност и право на побуну против тираније, па и убиство тиранина (тираницид). Пошто световна власт може да се изопачи, он је предност дао духовној, тј. црквеној власти.
Католичка црква га сматра својим највећим теологом, и једним од тридесет и три доктора цркве. Многе институције су назване по њему. Касније је проглашен за светитеља.
2 Гносеологија
У својој гносеологији (теорији спознаје), Тома Аквински се залаже за Аристотелове тврдње да сазнање подразумева извесну сличност између онога који сазнаје и онога што се сазнаје, из чега следи да сазнање почиње чулном перцепцијом.
3 Социјална мисао
Тома Аквински је у потпуности валоризирао грчку филозофију, посебно Аристотелову логику, теорију Платона и Плотина о општем добру и непокретном покретачу, те то прилагодио хришћанском учењу. Његова стајалишта дала су посебан допринос у профилирању хришћанских догми које је створио у 13. веку. У епохи зрелог феудализма његово учење ће постати званично учење Католичке цркве 1870 године.
Такође је развио, када је ријеч о држави, теорију суверенитета, где народ добровољно преноси одређена овлашћења на сувереног краља, монарха. Ову његову теорију народног суверенитета, преузеће неки теолози, фрањевци и протестанти и развиће је у политички систем, у један кохерентан теоријско-политички систем. Мада се залагао за теорију народног суверенитета у борби између римског папинства и световних владара, Тома је стајао на страни папинства, теократског апсолутизма.
За разлику од Аурелија Аугустина, он друштво посматра као статичан, затворен систем понављања једног те истог. Ако је на делу друштво као затворен систем, непромењив, оно нема одређену перспективу, те је његова визија света романтичарско-песимистички обојена.
Аналогно Аристотелу он човека посматра као друштвено биће, он је каузално и нужно по својој природи везан за друштво, а његова друштвеност се испољава кроз сферу језика, културе, обичаја и традиције. Аналогно Аристотелу, према њему фундамент, задатак државе је да производи врлине, из овог темељног задатка произилазе све друге функције државе.
Овоземаљска држава није ништа друго него припрема појединаца, хришћана за оноземаљску државу. Држава је, дакле, средство за реализацију неке више сврхе, а то јест пут спасења.
Из овог се да извући закључак, да Тома Аквински даје примат и владавину цркве над државом. У ствари код њега, пошто је све до ренесансе, религија тотално владала целокупним светом социјалног живота, држава и религија се изражавају као друга страна или облик саме државе. Држава није ништа друго, него само једна од теолошких форми религије. Тако држава има превасходно религијско, теолошко одређење и сврху.
4 Дела
Главна дела су му:
Summa theologiae*Summa contra Gentiles
5 Почасти
Дана 18. јула 1323. године папа Јован XXII прогласио га је свецем у Авињону.
Дана 15. априла 1567. године папа Пије V проглашава Тому научитељем цркве (Doctor ecclesiae).
Дана 4. августа 1880. године папа Лав XIII проглашава Тому небеским заштитником филозофских и теолошких наука.
Дана 13. септембра 1980. године папа Јован Павле II проглашава Тому научитељем човечности (Doctor Humanitatis).
5.1 Биографије
( ) biography from Fr. Alban Butler's
biography by G. K. Chesterton
5.2 О његовој мисли
.
Brown, Paterson.
Brown, Paterson. 1964.
From the
A discussion of Aquinas on 2009
5.3 Дела Томе Аквинског
'
'
''''


Стефен Кент Себерг (Steffen Kent Søberg — Осло, 6. август 1993) професионални је норвешки хокејаш на леду који игра на позицији голмана.
Члан је сениорске репрезентације Норвешке за коју је на међународној сцени дебитовао на светском првенству 2013. године. Био је члан норвешког олимпијског тима на ЗОИ 2014. у Сочију.
Године 2011. учествовао је на улазном драфту НХЛ лиге где га је као 117. пика у четвртој рунди одабрала екипа Вашингтон капиталса. Од 2012. игра у дресу норвешке Волеренге у норвешкој лиги.


Спортску заставу Кинеског Тајпеја користе спортски тимови Републике Кине (ROC) (још познати као Тајван), који се такмичарски под насловом " Кинески Тајпеј ". Прво су је почели користити током олимпијских игара уместо заставе Републике Кине. Олимпијска застава је у употреби од 1980. године, после одлуке коју је донео Међународни олимпијски комитет да се спортисти из Републике Кине не могу такмичити под тим именом или заставом.
1 Дизајн и симболизам заставе
Застава симболизује плаво небо и бело сунце, што је амблем Републике Кине. То је уједно и амблем од Куоминтанга и кантона у застави Републике Кине. Дванаест зрака на белом сунцу представљају дванаест месеци и дванаест традиционалних кинеских сати (时辰 时辰), од којих је сваки сат сразмеран двома данашњих сати (小时 小时; дословно „мали сат") и симболизује дух напретка. Ова два симбола окружује стилизовани петоцветни пупољак кајсије, национални цветни симбол Републике Кине. Петолисни пупољак у себи има црвену, белу и плаву боју, боје заставе Републике Кине.


Луис Техада (Luis Carlos „Matador” Tejada Hansell; Панама сити, 28. март 1982 — Сан Мигелито, 28. јануар 2024) био је панамски фудбалер.
1 Каријера
Рођен 28. марта 1982. године у граду Панами. Поникао је у млађим категоријама фудбалског клуба Тауро.
Сениорску каријеру је започео 2001. године у првом тиму Таура, у којем је те године играо на 26 утакмица првенства. Након тога, од 2002. до 2009. године играо је у клубовима Пласа Амадор, Депортез Толима, Енвихадо, Ал Аин, Онсе Салдас, Реал Салт Лејк, Америка де Кали, Миљонариос и Тауро.
Запажене игре су га препоручиле перуанском клубу Хуан Ауричу, коме се придружио 2010. године. Играо је за екипу у наредне две сезоне. Већину времена проведеног у клубу био је стандардни првотимац.
Током периода 2012-2014. бранио је боје клубова Толука, Веракруз (на позајмици) и Универсидад Сесар Ваљехо.
Вратио се 2015. године у клуб Хуан Аурич. Од тада је у националном првенству играо за екипу на 34 утакмице.
2 Репрезентација
У 2001. години дебитовао је на званичним утакмицама за сениорску репрезентацију Панаме. Техада је заједно са Бласом Перезом најбољи стрелац Панаме у историји са 43 постигнутих голова.
Панама је успела први пут да избори директан пласман на Светско првенство 2018, победом над Костариком од 2:1.
Био је уврштен у састав Панаме на Светском првенству у Русији 2018. године.
3 Трофеји
3.1 Хуан Аурич
Примера Дивисион (Перу) : 2011.


Тирохиоидни мишић (musculus thyrohyoideus) је парни потхиоидни мишић врата, који представља наставак стернотироидног мишића и пружа се навише од његових припоја на штитној хрскавици гркљана.
Припаја се на тзв. косој линији тироидне хрскавице гркљана и одатле се пружа до великог рога и тела подјезичне кости.
Инервисан је од стране тирохиоидне гранчице која се издваја из вратног живчаног сплета (тачније горњег корена тзв. вратне замке). Дејство му је сложено и зависи од тачке ослонца. Уколико је она на гркљанској хрскавици мишић спушта подјезичну кост, а уколико је ослонац на овој кости он подиже гркљан током акта гутања и говора.
Понекад се од тирохиоидног мишића одвајају влакна која се припајају на штитној жлезди, а која носе назив мишић подизач штитне жлезде (musculus levator glandulae thyroideae).


Северни амами-ошима језик (ISO 639-3: ; sjeverni amami-osima, oosima, oshima, osima) језик северне амами-окинава подгрупе, шире рјукјуанске групе, јапанска породица, којим говори 10.000 људи, на северу острва Амами Ошима у Јапану. Говорници су углавном старије доби, а особе млађе од 20 година служе се једино јапанским [jpn] (1989 Т. Фукуда).
Класифицира се северној амами-окинавској подгрупи. Има два дијалекта: назе и сани.


' је програмски језик заснован на догађајима (events) и саставни део програмског окружења Мајкрософта пројектован за рад под COM. Његов наследник је Visual Basic .NET'''. Старије верзије Вижуал Бејсика су се заснивале на бејсику и омогућавале су брз развој апликација (Rapid Application Development - RAD) са графичким корисничким интерфејсом (Graphical User Interface - GUI), манипулисање базама података уз помоћ управљачких компоненти као што су DAO, RDO или ADO'', и прављење ActiveX контрола и објеката.
Програмер може да направи апликацију користивши компоненте које се испоручују заједно за Вижуал Бејсиком. Програми написани у Вижуал Бејсику такође могу да користе и Windows АПИ (Windows API), али ово захтева спољашње декларације функција.
1 Историја
Развој Вижуал Бејсика је почео 1989. године под кодним именом 'Thunder'. У мају 1991. објављена је прва верзија Вижуал Бејсика за Windows оперативни систем (Visual Basic 1.0). Затим је исте године изашла верзија и за MS-DOS оперативни систем, која је, у ствари, била следећа верзија Мајскрософтових компајлера за бејсик, као што је QBASIC. Последња верзија Вижуал Бејсика у том низу је 6.0 (1998), која се и данас доста користи. Новије верзије Вижуал Бејсика су за .NET платформу. Прва верзија Вижуал Бејсика за .NET први пут је изашла 2001. године. Онај који се највише залагао за развој Вижуал Бејсика је Алан Купер, кога још зову и 'отац' Вижуал Бејсика.
2 Пример кода
Овај код приказује „Здраво свете!" поруку.
Private Sub Form_Load()
MsgBox ("Здраво свете!")
End Sub
3 Бесплатна „Експрес“ верзија
Мајкрософт сада омогућава бесплатну употребу „Експрес“ верзије Вижуал Бејсика, која има већину функција, али не може да ствара самосталне извршне програме („exe“ фајлове).
Страница „Експрес“ верзије је на следећем линку .
4 Остали програмски језици слични Вижуал Бејсику
ВБА - Вижуал бејсик за апликације, '(Visual Basic for Applications) је саставни део Microsoft Office пакета и може да се примењује и у неким другим апликацијама као што је Аутокед.
ВБСкрипт (VBScript), скриптни језик развијен од стране Мајкрософта.
Гамбас - бесплатни објектно-оријентисан програмски језик за Линукс и Јуниксолике оперативне системе.


Gomphonema је род силикатних алги.
1 Одлике рода
Овај род је богат врстама, има их око 100. Већина врста живи у слатким водама. Причвршћене су за дно или обрастају подводне биљке или предмете. За подлогу се учвршћују преко галертне масе. Галертна маса у облику дршке може да има знатну чврстину и на њеном врху су ћелије. При деоби тих ћелија излучују се нове галертне дршке које се спајају са старим и ствара се разграната колонија. Ћелије могу бити и појединачне. Панцир је са плеуралне стране клинаст. Валве су симетричне по уздужној, али не и по попречној оси.
2 Систематика
Према традиционалној систематици, овај род припада реду Diraphales и класи Pennatophyceae.
3 Врсте
Врсте које су честе у брзим потоцима су Gomphonema constrictum и Gomphonema acuminatum.


Rigor mortis или мртвачка укоченост је један од препознатљивих знакова смрти (mors, mortis) који је узрокован хемијском променом у мишићима након смрти, који се манифестује укоченошћу (rigor) тела. У случају умерених температура, укоченост обично наступа око 3 до 4 сата након клиничке смрти, а потпуна укоченост наступа око 12 сати након смрти. Мртвачка укоченост престаје отприлике 36 сати након што је смрт наступила. Време наступања мртвачке укочености могу да варирају од неколико минута до неколико сати, у зависности од спољашње температуре. Међу чиниоцима који утичу на мртвачку укоченост су старост и стање тела, као и узрок смрти и околина. На пример, мртвачка укоченост ће наступити брже ако је умрли био активан непосредно пред смрт.
Биохемијски узрок мртвачке укочености је хидролиза АТП-а у мишићном ткиву. Аденозин трифосфат представља извор хемијске енергије неопходне за кретање. Молекули миозина, лишени АТП-а се перманентно везују за филаменте актина и граде комплекс актомиозина, што узрокује да се мишићи укоче. Након што pH мишића постане 5,5, долази до ослобађања аутолитичких ензима ускладиштених у лизозомима. Главни протеолитички ензими су катеспин и калпаин. Ови ензими делују на миофибриларне протеине и хидролизују их. Услед овога долази до разбијања актомиозинског комплекса, и мишићи поново омекшавају. Овим престаје мртвачка укоченост.
Мртвачка укоченост има важну примену у форензици, јер омогућава патологу да оцени време смрти, и да одреди положај тела у време смрти.


Риген (Rügen, сл. Рујан, Rugia) је острво у Балтичком мору испред обале Западне Помераније. Риген је са 935 km² највеће острво Немачке. Налази се у немачкој савезној држави Мекленбург-Западна Померанија, и са два мања суседна острва (Хидензе и Уманц) чини Округ Риген. Године 2001. становништво острва је било 73.000.
1 Географија
Острво Риген је повезано друмским и железничким мостом са градом Штралсунд на копну. Такође постоје 3 линије ферибота које повезују острво са копном. На обалама, нарочито источној, постоје бројна туристичка одмаралишта.
Највећи и главни град на острву је Берген на Ригену, а налази се у централном делу острва.
На острву постоје 3 заштићена резервата природе:
Национални парк „Област лагуна Западне Помераније“ (нем. Vorpommersche Boddenlandschaft); западна обала Ригена и острво Хидензе
Национални парк „Јасмунд“; мали парк који обухвата обалске стене од креде познате као „Краљев престо“ (нем. Königsstuhl)
Резерват биосфере Југоисточни Риген
2 Историја
На Ригену постоје трагови људског живота још од 4000 година пре нове ере.
Касније су острво населили досељеници из Скандинавије, германско племе по имену Ругијани по којима је острво добило име. У 7. веку острво је населило словенско племе под именом Рујани. Они су основали словенску кнежевину чији је политички и религијски центар био утврђени храм Свантовида на рту Аркона, на најсевернијој тачки острва. Дански краљ Валдемар I и бискуп Абсалон од Роскилде освојили су острво 1168, и уништили храм Свантовида, најсветије место северозападних Словена. Житељи поражене државе су преобраћени у хришћанство. Успостављена је монархија на острву под данским патронатом.
Острво је било под влашћу војвода Помераније (од 1325), а после је било део Шведске Помераније (од 1648). Године 1815. Риген постаје део Пруске. Тада почиње развој острва као летовалишта.


Менует је музички облик који има форму сложене троделне песме A-B-A у такту 3/4. Изводи се у умереном темпу, а по пореклу је стара француска игра из 17. века која је обично била део барокне свите. Име менуета вероватно води порекло од француског израза „pas menus“, који означава плес лаганим и одмереним корацима. Данас се менует може наћи на месту предзадњег става сонатног циклуса и имати карактер и ритмичке неправилности који га доста удаљавају од првобитне намене.


Језијел Давид Моралес Миранда (Yeziel David Morales Miranda; Сан Хуан, 16. јануар 1996) порторикански је пливач чија ужа специјалност су трке леђним стилом.
1 Спортска каријера
Моралес је дебитовао на међународној сцени на светском првенству у малим базенима у Истанбулу 2012, док је првци наступна светским првенствима у великим базенима имао годину дана касније, у Барселони 2013. године.
Учествовао је и на светским првенствима у Казању 2015. (31. на 200 леђно), Будимпешти 2017. (37. на 200 леђно) и Квангџуу 2019. (28. место на 200 леђно).
Најбољи резултат у каријери је постигао на Панамеричким играма 2019. у Лими где је остварио пласмане на два пета места, у тркама на 200 леђно и 4×200 слободно.


Апусени (Munţii Apuseni, Erdélyi-középhegység) је планински венац у западном делу Румуније. Апусенске планине припадају планинском венцу Карпата. Највиши врх планине је Велика Куркубита (1.849 m) на планини Бихор.
Апусенске планине су посебно познате по великом броју пећина — данас је утврђено преко 400 њих.
1 Природни услови
Апусенске планине припадају планинском венцу Карпата, али су од остатка ланца одвојене великим долинама река Самош на северу и Мориш на југу. Источно је смештена пространа Средњотрансилванска котлина. Западно се налази Панонска низија. Тако, Апусенске планине раздвајају неколико историјских покрајина Румуније, Трансилванију на истоку од Кришане на западу и Марамуреша на северу.
Највиши врх планине је Велика Куркубита (1.849 m) на планини Бихор, у средишњем делу венца.
2 Подела
Апусенске планине нису јединствене вез се састоје из неколико скупина са пар планина, између којих се пружају дубоке долине река. Дате скупине су:
Карашке планине,
Месешке планине,
Бихор, најважнији и најпознатији део Апусена
Зарандске планине.
3 Збирка слика


Светска џудо федерација (International Judo Federation) или скраћено ИЈФ је међународна спортска федерација која окупља националне савезе у џудоу. Основана је у јулу 1951. године а седиште је у швајцарском граду Лозани .
У почетку ИЈФ су чиниле сикључиво европске земље и Аргентина, док се број чланица проширио у наредних десет година на цео свет. Данас су 200 националних савеза чланови светске џудо федерације. Џудом се данас на свету бави око 40 милиона људи.
ИЈФ се бави организацијом такмичења у џудоу на глобалном нивоу, попут Олимпијских игара, светских првенстава и светског купа. Такмичење светског купа чини укупно 10 митинга (5 гран прија, 4 светска мастерса и завршног турнира на крају године).
1 Председници ИЈФ-а
Алдо Торти (1951)
Рисеј Кано, син Џигоро Каноа творца џудоа; (1952–1965)
Чарлс Палмер (1965–1979)
др. Шигејоши Мацуме (1979–1987)
Саркис Калоглијан (1987–1989)
Ловри Харгрејв (1989–1991)
Луис Багуена (1991–1995)
Јонг Сунг Парк (1995–2007)
Маријус Визер (2007–...)


КК Пријенај (Prienai) је литвански кошаркашки клуб из Пријенаја. Из спонзорских разлога пун назив клуба тренутно гласи Скајкоп Пријенај (Skycop Prienai). У сезони 2018/19. се такмичи у Литванској кошаркашкој лиги.
1 Историја
Клуб је основан 1994. године. Пласман у Литванску кошаркашку лигу изборио је 2009. и највећи успех у њој било је освајање трећег места 2011. и 2012. године. Куп Литваније освајао је два пута и то 2013. и 2014. године.
Учесник је регионалне Балтичке лиге, а у сезони 2016/17. је освојио и титулу у овом такмичењу. Од европских такмичења наступао је у две сезоне Еврокупа, али није успео да прође прву групну фазу.
2 Успеси
2.1 Национални
Првенство Литваније:
Трећепласирани (2): 2011, 2012.
Куп Литваније:
Победник (2): 2013, 2014.
2.2 Међународни
Балтичка лига:
Победник (1): 2017.
Финалиста (2): 2013, 2014.
3 Познатији играчи
Томас Делининкајтис
Артурас Милакнис
Гедиминас Орелик


Плимут баракуда (Plymouth Barracuda) је аутомобил са двоје врата који је производила компанија Плимут као подружница компаније Крајслер у периоду од 1964. до 1974. године.
1 1964–66
Повећање интересовања за аутомобилима у САД натерало је поизвођаче аутомобила у овој држави да почну са производњом спортских аутомобила. Крајслер корпорација је за свог представника изабрала модел Плимут валијант (Plymouth Valiant). На основу валијанта почело је дизајнирање новог аутомобила који је првобитно требало да се зове панда, али је то име било неомиљено међу дизајнерима и није презентовало аутомобил у смислу брзог спортског аутомобила. На крају предлог дизајнера да се аутомобил назове баракуда је прихваћен.
Први модел баракуде је био хибрид валијанта и нових детаља. Од валијанта је преузето предње стакло и делови подне лимарије као и погонски систем (са модификацијама). Остатак стаклених површина, укључујући и велико задње стакло, као и лимарија су израђени и дизајнирани наново.


Јелица Новаковић Лопушина (1955) оснивач је југословенске и српске недерландистике, редовни професор и шеф Групе за низоземске студије при Катедри за германистику Филолошког факултета у Београду.
1 Биографија
1.1 Школовање
Као ћерка дипломатског представника у Хагу је похађала немачку гимназију а 1972. матурирала је у Интернационалној америчкој гимназији у истом граду. Исте године се враћа назад у Београд и уписује студије германистике на Филолошком факултету. 1975. одлази у Берлин као стипендиста Хумболтовог универзитета. Године 1976. дипломирала је германистику на Филолошком факултету у Београду. Годину дана касније постаје предавач немачког језика у Школи страних језика Коларчеве задужбине у Београду. Године 1984. почиње да ради на Филолошком Факултету као лектор за немачки језик. Захваљујући подстреку тадашњег Републичког завода за међународну техничку, научну и културну сарадњу објављује „Граматику холандског језика“ и оснива 1987. године Лекторат за холандски језик при Катедри за германистику поставши тако први лектор за холандски у бившој Југославији.
Под покровитељством књижевног друштва Писмо и његовог представника Раше Ливаде, основала је годишњак за холандску и фламанску књижевност Еразмо. Звање магистра стекла је 1994. године одбраном тезе под насловом „Разлике у морфосинтакси и семантици немачких и холандских глагола као извор интерференције“. Четири године касније одбраном докторске дисертације „Југоисточна Европа у низоземским изворима од средњег века до 1918“ стекла је и звање доктора наука.
Године 1999. изабрана је за доцента низоземских студија на Филолошком факулету, а 2002. године оснива Групу за низоземске студије на истом факултету. Звање ванредног професора стекла је 2006. а од 2012. је редовни професор на Групи за низоземске студије.
1.2 Чланства
Проф. др Новаковић-Лопушина члан је више међународних удружења.
У интервалу од 1999-2001 именована је за члана управе а потом и за председника Удружења недерландиста средње и источне Европе – Од 2015. поново је на челу овог удружења.
Од 2000. године је члан Удружења Принчевског реда (огранак St. Niklas/Белгија) који активно потпомаже Групу за низоземске студије донирањем стипендија за летње курсеве.
Члан је савета више научних часописа као и главни уредник годишњака Еразмо.
Од 2015. је потпредседница Међународног удружења недерландиста (Internationale Vereniging voor Neerlandistiek).
1.3 Награде и признања
Године 2001. добија дводгодишњу књижевну награду фламанског огранка -а. 2014. Постаје добитница награде за преводилаштво Vertalersprijs Nederlands Letterenfonds.
1.4 Занимљивост
Током НАТО-бомбардовања објављивала је дневничке записе у холандској и фламанској штампи. Те исте 1999. године ти записи су објављени као књига у Амстердаму под насловом „Благо оном ко рано полуди“ (Gelukkig is wie bijtijds waanzinnig wordt. Contact: Amsterdam, 1999). Овај дневник изазвао је талас реакција код публике и избор из тих реакција објављен је двојезично у Београду и Антверпену под насловом „Прави људи умеју да лете“ (Echte mensen kunnen vliegen. Epo&Partenon: Antwerpen&Beograd).
2 Библиографија
2.0.1 Уџбеници и приручници
Граматика холандског језика. Завод за уджбенике: Београд, 1988.
Basiswoordenboek Nederlands-Servokroatisch. Toreksin: Beograd, 1993
Граматика низоземског језика. Partenon: Beograd, 2005
Лексикон холандске и фламанске књижевности. Партенон: Београд, 2005
Увод у холандску и фламанску књижевност. Ариус&Партенон: Београд, 2012
Klimop. Bloemlezing moderne Nederlandstalige poëzie. Arius: Beograd, 2012
Научне публикације
Срби и југооисточна Европа у низоземским изворима до 1918. Ревисион: Београд, 1999.
Wat kwam er uit een schot. Vrijdag: Antwerpen, 2015. (co-auteur Sven Peeters)
Последице једног пуцња. Clio: Београд, 2015 (коаутор Свен Петерс)
Аријус ван Тинховен и холандска медицинска мисија. Архив Ваљева, 2018
2.0.2 Књижевни радови
Gelukkig is wie bijtijds waanzinnig wordt. Contact: Amsterdam, 1999
Het kafana-tribunaal. Clio: Beograd, 2009 (co.auteur Sven Peeters)