РЦА конектор (енгл. RCA connector), који је познат и по називима фоно конектор или Чинч конектор, је тип електричног конектора који се уобичајено користи за пренос аудио и видео сигнала. Име РЦА потиче од скраћенице Америчка радио корпорација (енгл. Radio Corporation of America), која је представила дизајн раних 1940-их за конекције разних уређаја са кућним радио-фонограф конзолама. Првобитно је био јефтин, једноставан дизајн, намењен само за упаривање и прекид везе приликом сервисирања конзола. Побољшања су дошла са каснијим дизајнима, али су они остали компатибилни.
РЦА конектори су почели да замењују старе телефонске конекторе од једне четвртине инча за многе примене у потрошачком аудио свету када су компонентни системи са високом јасноћом звука постали популарни 1950-их година. Међутим данас су конектори од једне четвртине инча још увек уобичајени у професионалној обради звука, док минијатурни конектори од 3,5 милиметара преовлађују у личним стерео системима.
1 Порекло
Реч фоно или фоно конектор је скраћеница од речи фонограф, зато што је овај конектор првобитно био направљен да дозволи конекцију фонографске плоче са радио пријемником користећи радио као појачало. Овај систем је био присутан код већине радија произведених 1930-их година и на даље од стране Америчке радио корпорације, која је касније на тржиште избацила специјалну плочу од 45 обртаја у минути модел 9JY.
РЦА конектори се често користе у прикључцима за звук који се углавном налазе на задњој страни предпојачала, појачала и миксета,а нарочито на раним радио пријемницима на које су били спојени фонографи или плоче.
2 Изглед конектора
У нормалној употреби, каблови имају стандардни конектор на сваком крају, који се састоји од утикача који је окружен прстеном. Прстен је често сегментиран како би омогућио притисак опруге кад је упарен. Уређаји се прикључују на прикључак, који се састоји од рупе која је оивичена металним прстеном. Прстен на конектору је мало мањег пречника и дужи је од прстена на прикључку, тако да дозвољава прстену на конектору да чврсто стоји у прикључку. Прикључак има малу област између унутрашњег и спољашњег прстена која је попуњена изолатором, углавном од пластике (веома ране верзије, или оне које су направљене да се користе као РФ конектори, користиле су керамичке изолаторе).
3 Друге употребе
РЦА конектор је у почетку био коришћен за пренос звучног сигнала. Али као и са многим другим конекторима, почео је да буде коришћен и за друге сврхе од оних за које је био првобитно намењен. На пример био је коришћен као конектор за једносмерну струју, РФ конектор и као конектор за каблове динамичких звучника. Његово коришћење као конектор за пренос композитног видео сигнала је веома уобичајено, али пружа слабо подударање импедансе. РЦА конектори и каблови се веома често користе и за пренос дигиталног звука форматираног као С/ПДИФ, са конекторима у наранџастој боји како би се разликовали од осталих типичних конектора.
Конектори су често обојени како би се идентификовала њихова сврха. На пример жута боја за композитни видео, црвена за десни аудио канал и бела или црна за леви канал стерео звука. Овај трио (или пар) прикључака често се налази на задњој страни аудио и видео опреме. Један или више комплета се често налазе на задњој страни ТВ пријемника како би омогућили везу са камкордерима, играчким конзолама и осталим преносивим изворима видео сигнала.
Мада скоро сви конектори, укључујући аналогне и С/ПДИФ (енгл. S/PDIF) аудио, као и композитне и компонентне видео конекторе, могу да користе идентични кабл од 75Ω, продаја специјалних каблова за сваку од намена је постала распрострањена. Различит квалитет каблова значи да јефтин аудио кабл не може да успешно пренесе компонентни видео сигнал. Дигитални аудио сигнал ће пренести звук идентичан оригиналном сигналу ако је успешно успостављена веза, зато што дигитални сигнал може бити или у потпуности примљен или се уопште не може примити (за ралику од компонентног видео сигнала који се може примити делимично).
4 Мане
Једна од мана РЦА конектора је што утикач који преноси сигнал вири из конектора, и често долази у контакт са прикључком пре него што се прстенови за уземљење дотакну, што доводи до гласног зујања ако аудио компоненте не деле заједничко уземљење и укључене су у струју док остварују везу. Може доћи и до непрекидног зујања ако конектор делимично испадне из прикључка и тако прекине уземљење али не и сигнал. Неке варијанте конектора, нарочито јефтиније верзије, имају веома слаб контакт између прстенова за уземљење због слабе опруге.
РЦА конектор имплементира небалансирану везу. Права избалансирана веза је обично пожељна за одређене намене, нарочито у професионалној обради звука зато што дозвољава коришћење дугачких каблова док истовремено смањује осетљивост на спољашњи шум.
При коришћењу РЦА конектора сваком сигналу је потребан посебан утикач. Чак и у најједноставнијем случају повезивања касетофона потребно је најмање четири утикача - два за стерео улаз и два за стерео излаз. У било којем уобичајеном подешавању ово брзо доводи до нереда каблова и збрке у њиховом повезивању. Ова ситуација постаје још гора када су сложенији сигнали у питању, као на пример компонентни видео (три утикача за видео, два за аналогни аудио или један за дигитални коаксијални аудио).
Било је покушаја увођења комбинованог аудио/видео конектора за директан сигнал, али у аналогном простору ниједан од њих није постао широко распрострањен. Са изузетком Европе где је СКАРТ (енгл. SCART) конектор био веома успешан. Неко време 5-пински ДИН конектор (енгл. DIN connector) је био популаран за двосмерну стерео везу између аудио/видео опреме, али се више не појављује на модерним потрошачким уређајима.
5 Обележавање бојом код потрошачке опреме
Конектори и прикључци на потрошачкој опреми се обично обележавају бојом како би се олакшало њихово прикључивање. Стандардне боје за разне сигнале су приказане у табели испод, међутим преко 7.1 просторног звука, стандард је деградиран на уобичајену белу/жуту, црвену/плаву и зелену/жуту комбинацију боја за сваки кабл редом.
Док се ове стандардне боје срећу на комерцијално доступним производима, каблови са различито обојеним конекторима могу бити у употреби, докле год су компатибилни за њихову примену (на пример, каблови са импедансом од 75Ω за видео и С/ПДИФ).
Композитни аналогни видео
Композитни
Жути

Аналогни аудио
Леви/Моно (снимање ако је кабл касетофона са 4 конектора)
Бели

Десни (снимање ако је кабл касетофона са 4 конектора)
Црвени

Леви касета (репродуковање ако је кабл касетофона са 4 конектора)
Црни

Десни касета (репродуковање ако је кабл касетофона са 4 конектора)
Жути

Централни
Зелени

Леви канал
Плави

Десни канал
Сиви

Леви задњи канал
Браон

Десни задњи канал
Светли браон

Сабвуфер
Љубичасти

Дигитални аудио
С/ПДИФ
Наранџасти

Компонентни аналогни видео (YPBPR)
Y
Зелени

PB/CB
Плави

PR/CR
Црвени

Компонентни аналогни видео/ВГА (РГБ/ХВ)
R
Црвени

G
Зелени

B
Плави

H (Хоризонтална синхронизација)/S (Композитна синхронизација)
Жути

V (Верикална синхронизација)
Бели


Мјанмарски кјат је званична валута у Мјанмару. Скраћеница за кјат је K а међународни код MMK. Кјат издаје Централна банка Мјанмара. У 2009. години инфлација је износила 7,7%. Један кјат састоји се од 100 пја.
Постоје новчанице у износима од 50 пја и 1, 5, 10, 20, 50, 100, 200, 500, 1000 и 5000 кјата и кованице од 1, 5, 10, 25 и 50 пја као и кованице од 1, 5, 10, 50 и 100 кјата.


Мизандрија (старогрчки: μισανδρία) је уопште мржња, презир или предрасуде према мушкарцима или дечацима. Мизандрија се може оличавати на различите начине, укључујући социјалну искљученост, сексуалну дискриминацију, непријатељство, гиноцентризам, матријархат, омаловажавање мушкараца, насиље над мушкарцима и сексуалну објективизацију.
1 Етимологија
Мизандрија као појам је настао од грчких речи мизос (μισος, „мржња”) и андрос (ανηρ, генитив ανδρος;. „човек”). Употреба речи може се датирати још у 19. веку, помињањем у часопису Спектатор 1871. године. Појављује се у Колегијалном речнику Миријам-Вебстер (11. изд.) из 1952. године. Превод са француског misandrie на немачки Männerhass (мржња према мушкарцима) забележена је 1803. године. „Мизандрист” се може користити као придевски облик речи. Потпуни превод на српски би гласио мужoмржња, док би придевски облик био мужoмрзац.
Појам са сличним, али различитим значењем, је андрофобија, која представља страх од мушкараца. Писац Хелен Плакроуз зе тврдила да је андрофобија повољнији израз у случајевима када одбојност према мушкарцима произлази из осећаја страха.
2 Прикази
2.1 Унутар феминистичких покрета
Академик Алис Ехолс у својој књизи Усуђујем се бити Лош: Радикални феминизам у Америци, 1967–1975, из 1989. године, тврди да је радикална феминисткиња Валери Соланас, позната по покушају убиства Ендија Ворхола 1968. године, показала екстремни ниво мизандрије у односу на друге радикалне феминисткиње тог времена у њеном тракту СКАМ манифест.
Андреа Дворкин критикујући биолошки детерминизам у радикалном феминизму, 1977. године закључује да „са све већом фреквенцијом у феминистичким круговима” резонују ставови Валери Соланас да су мушкарци биолошки инфериорни у односу на жене и насилни по природи, захтевајући гендрицид који би омогућио појаву „нове Übermensch жене”.
Пол Нејтансон и Кетрин К. Јанг тврде да је „идеолошки феминизам”, насупрот „егалитарном феминизму”, културолошки наметнуо мизандрију. Њихова књига из 2001, „Ширење мизандрије”, анализира „културне артефакте и производе деведесетих“ од филмова до честитки за оно што су сматрали прожимајућим порукама мржње према мушкарцима. „Легализација мизандрије” (2005), друга у низу књига, посветила је сличну пажњу законима у Северној Америци.
Венди МакЕлрој, индивидуалистичка феминисткиња, написала је 2001. године да су неке феминисткиње „редефинисале промену погледа на супротни пол“ као „врелу љутњу према мушкарцима [која] се претворила у хладну мржњу“. Тврдила је да је погрешан став сматрати мушкарце, свеукупно, непоправљивим или силоватељима.
У чланку из 2016. године, ауторка и новинарка Кети Јанг описала је „тренутни циклус мизандрије“ у феминизму. Овај циклус, објашњава она, укључује употребу термина „менсплејнинг“ и друге неологизме који користе реч „мушкарац“ као погрдни префикс.
Професор социологије и аутор Ентони Синот претпоставља да се појам мизандрије додатно подстиче и ствара мизогинијом и да се супротстављање мизандрији може посматрати као супротстављање самом феминизму. Због све већег броја искључиво женских клубова и кампања за оснаживања жена, Синот наводи да то може изазвати осећај искључености и презира према мушкарцима.
2.2 Асиметрија са мизогинијом
Социолог Алан Г. Џонсон тврди у „Тhe Gender Knot: Unraveling our Patriarchal Legacy” да су оптужбе за мржњу према мушкарцима коришћене за одбацивање феминисткиња и преусмеравање пажње на мушкарце, ојачавајући културу усредсређену на мушкарце. Џонсон сматра да култура не нуди упоредиву анти-мушку идеологију са мизогинијом и да „људи често мешају мушкарце као појединце са мушкарцима као доминантном и привилегованом категоријом људи” и да „[с обзиром на] стварност женског угњетавања, мушка привилегија и спровођење и једног и другог, тешко да изненађујуће да би свака жена требала да има тренутке у којима се љути или чак и мрзи мушкарце”.
2.3 Други погледи
Активисти за људска права и друге маскулистичке групе критиковали су савремене законе који се тичу развода, насиља у породици и силовања као примере институционалне мизандрије.
Професори верских студија Пол Нејтансон и Кетрин Јанг испитивали су институционализацију мизандрије у јавној сфери у својој серији од три књиге Након пада човека из 2001. године која говори о мизандрији као „облику предрасуда и дискриминације који је постао институционализован у северноамеричком друштву", пишући: „Исти проблем који је дуго спречавао узајамно поштовање Јевреја и хришћана, учењем презира, сада спречава узајамно поштовање мушкараца и жена."
3 У литератури
3.1 Старогрчка књижевност
Професор класичне књижевности Фрома Зејтлин са Универзитета Принстон дискутује о мизандрији у свом чланку под насловом „Patterns of Gender in Aeschylean Drama: Seven against Thebes and the Danaid Trilogy“. Ту изјављује:
3.2 Шекспир
Књижевни критичар Харолд Блум тврди да, иако је реч мизандрија релативно непозната у књижевности, није тешко пронаћи имплицитну, па чак и експлицитну мизандрију. Позивајући се на дела Шекспира, Блум каже „Не могу да се сетим ни једног случаја мизогиније, док бих тврдио да је мизандрија снажан елемент. Шекспир савршено јасно изражава да се жене морају удавати за нижу класу и да су мушкарци нарцисоидни и да им се не може веровати и тако даље. У целини, он нам даје мрачнију визију мушкараца од жена“.
3.3 Савремена књижевност
Критичарка главног тока феминизма Кристина Хоф Самерс описала је драму Еве Енслер Вагинини монолози као мизандричну по томе што „нема достојних мушкараца... представа приказује галерију грубих мушкараца, садиста, насилника над децом, гениталних сакатеља, групних силоватеља и злобних дечака”, за коју сматра да није у кораку са стварношћу и да „већина мушкараца нису грубијани. Они нису тлачитељи”.
Џули М. Томпсон, феминистичка ауторка, повезује мизандрију и завист према мушкарцима, посебно „завист према пенису“, појам који је у својој теорији женског сексуалног развоја сковао Сигмунд Фројд 1908. године. Ненси Кенг је расправљала о „мисандричном импулсу” у вези са делима Тонија Морисона.


Мангал (مَنْقَل [manqal], manqal, греч. Μανγκάλ, მაყალი, منقل , մանղալ, mangal) је предмет за благо загријавање просторије и/или припрему јела и кафе. Мангал се појављује у различитом виду (мања метална кутија за заријавање простора, већи предмет или посуда за кување). У зависности од намјене изграђен је од кованог гвожђа и/или бакра.
Поједини предмети су присутни у музејима. На подручју Балкана користио се током 19. вијека у градским кућама имућнијих породица. Дрво, угаљ и угљен се често користе као гориво за мангал. Мангал је имао поклопац, на њему се кувала кафа или се загријевало јело. Могао се преносити. Интересантан је и као декоративни предмет.
1 Електрични мангал
Грејање за печење меса у њима вршено је из електричне спирале (цевасти електрични грејачи), а ражњићи су се аутоматски ротирали помоћу електромотора. Електрични произвођачи роштиља још нису ушли у употребу.
2 Класификација
Што се тиче материјала, то је метал, цигла (камен).* По дизајну: стационарни, полустационарни, склопив, преносив.
3 Разлика између роштиља и мангала
Главна разлика између роштиља и мангала су материјали који се користе, топлота и вријеме. Роштиљ се кува на високој температури (200-260 степени) и за кратко вијреме (неколико минута). Мангал је, с друге стране, метода у којој се месо кува на релативно ниској температури (95-150 степени) и дуго времена, док се његов укус повећава пушењем.
4 Галерија


Златни караш (Carassius auratus) је риба са коштаним скелетом, кошљориба, а према савитљивим коштаним жбицама у перајима припадају мекоперкама. Заједно са шараном, девериком, мреном и многим другим рибама наших слатких вода образује породицу шарана. Такође, златни караш је једна од првих припитомљенијих риба, па је често узгајана у акваријумима.
1 Општи подаци
Латински назив: Carassius auratus*Локални називи: Златни караш
Макс. дужина: 45 cm
Макс. маса: 1,5 kg
Време мреста: од маја до јуна
2 Историја
Порекло златне рибице води из источне Азије, али први пут је селективно узгајана у древној Кини пре више од 1.000 година. Од тада до данас узгојено је неколико различитих врста. У почетку су узгајане као храна за рибе. Временом је примећено да обичне сребрне и бронзане рибе имају склоност ка мутацији у црвено-наранџасте. За време владавине династије Танг (618-907) било је популарно узгајање златног караша у украсним рибњацима и акваријумима. У Јапан је донесена 1603. године, а у Португалију осам година касније. Одатле је распрострањена у све делове Европе. Средином 19. векаа нашла је станиште и у Северној Америци. Своје место нашле су у кинеској уметности, а у јужној Европи су сматране за симбол радости и среће.
3 Навике, станиште, распрострањеност
Златни караш насељава тихе и топле низијске воде, мртваје, баре, рукавце, ритове, језера обрасла воденим биљем, канале, акумулације и уопште воде са муљевитим и глиновитим дном. Највише му одговарају услови у којима живи шаран. Доста добро подноси недостатак кисеоника у води. Златни караш живи на дну где се и храни ситним животињама и деловима биљака. У току лета се храни интензивније док зими потпуно престаје са узимањем хране. У водама које се зими потпуно леде, преживљава захваљујући својој телесној излучевини која се не леди, а обезбеђује влажност коже.
4 Биологија
4.1 Таксономија
Постојала је значајна дебата о таксономији златне рибице. Раније се веровало да је златна рибица подврста караша (Carassius carassius), или бабушке (Carassius gibelio). Међутим, модерно генетско секвенцирање сугерише другачије, наиме да су модерне златне рибице припитомљени варијетети C. auratus који су пореклом из јужне Кине.C. auratus се разликују од других Carassius врста по неколико карактеристика. C. auratus имају шиљатију њушку, док је њушка C. carassius добро заобљена. C. gibelio често има сивкасто/зеленкасту боју, док су караши увек златно бронзани. Млади караши имају црну мрљу на дну репа, која са годинама нестаје. Код C. auratus, ова репна тачка никада није присутна. C. auratusма мање од 31 љуске дуж бочне линије, док караши имају 33 љуске или више.
Златна рибица може да се хибридизује са неким другим Carassius врстама шарана. Јапански шаран и обични шаран се такође могу укрштати са златним рибицама да би произвели стерилне хибриде.
4.2 Величина
Када се држе у малим затвореним акваријумима, златне рибице имају тенденцију да остану дугачке око 2,5 cm до 5,1 cm. Златне рибице могу постати веће ако се преместе у веће акваријуме, али обично не нарасту дуже од 15 cm. У отвореним језерцима и у дивљини златне рибице могу нарасти до око 36 cm.
Према подацима из априла 2008, Би-Би-Си наводи да највећа златна рибица на свету мери 48 cm, и живи у Холандији. У то време, златна рибица по имену „Голди”, држана као кућни љубимац у резервоару у Фолкстону у Енглеској, била је измерена као 38 cm и преко 0,91 kg, и именована је као друга по величини на свет иза холандске рибе. Секретар Федерације британских водених друштава (FBAS) је изјавио о Голдијевој величини: „Мислим да вероватно постоји неколико већих златних рибица о којима људи не мисле као о рекордерима, можда у украсним језерима”. У јулу 2010. године, златна рибица величине 41 cm и 2,3 kg ухваћена је у рибњаку у Пулу у Енглеској, за коју се сматрало да је тамо напуштена пошто је прерасла акваријум. Дана 16. новембра 2020, златна рибица од 38 cm тешка 4,1 kg пронађена је у језеру од 6,5 ha у Гринвилу, Јужна Каролина, док је вршено истраживање популације Оук Гров језера.
4.3 Вид
Златне рибице имају једно од најпроученијих чула вида код риба. Златне рибице имају четири врсте конусних ћелија, које су осетљиве на различите боје: црвену, зелену, плаву и ултраљубичасту. Способност разликовања између четири различите примарне боје их класификује као тетрахромате.
4.4 Слух
Златне рибице имају једно од најпроученијих чула слуха код риба. Оне имају два отолита, који омогућавају детекцију кретања звучних честица, и Веберове кошчице које повезују пливачку бешику са отолитима, олакшавајући детекцију звучног притиска.
5 Опис и грађа
Златни караш има здепасто тело, а зависно од пасмине може бити дуго од 13 до 45 cm. Красе га светло беличасто, сивкасто, жућкаста леђа, бокови сребрнасти, а понекад са зеленим или црвенкасто жутим преливима. Пераја су црвенкасто сива. Уста мала без брчића. Заједничко им је високо, са страна спљоштено тело покривено крупним и чврсто усађеним крљуштима. Леђна пераја је веома дуге основе (14-21 жбица), а подрепна кратка (5-8). Прва жбица и једног и другог пераја је снажна и назубљена. Уста су терминална и без бркова, а ждрелни зуби су високи, спљоштени и једноредни. Боја тела и пераја им може значајно варирати па се ништа уопштено не може рећи. То зависи од количине светлости коју добијају у простору. Уколико се узгајају у рибњацима или акваријумима без довољно светлости имаће бледе боје, док оне које су изложене сунчевим зрацима имају интензивније боје.
У априлу 2008. године, енглески Би-Би-Си је објавио причу о највећој златној рибици на свету дугој 48 cm, са стаништем у Холандији.
6 Размножавање
Златни караш се може размножавати ако има правилну прехрану и довољно воде у простору у којем борави. Пари се најчешће у пролеће, у мају и јуну са променом температуре. У току парења мужјаци пливају у групи од 2-3 рибе, након чега се раздвајају и иду ка женкама. Женка златног караша избацује бело-жућкасту икру на биљке, које мужјак касније оплоди. Женка положи око 300.000 комада јајашаца на подводном биљу. Неке од јајашаца поједу одрасле јединке пре него се излегу.
7 Варијетети
Акваристе је одувек одушевљавала ванредна могућност укрштања риба рода Carassius. Укрштањем златног караша (Carassius auratus) и обичног, сребрнастог караша (Carassius carassius), добијени су следећи варијетети:
Телескоп има кратко, сабијено тело веластих пераја. Карактеристичне су огромне очи, од озледа заштићене танком превлаком. Боја рибе варира од златножуте до црне.
Небеско око је варијетет сличан телескопу, огромних очију окренутих према горе. Репно пераје је тространо и личи на лепезу.
Златна риба са веловима је варијетет кратког, здепастог тела и мале главе. Леђно пераје је широко и усправно, док су остала прозирна и дугачка, услед чега висе са рибе. Боја тела овога варијетета варира од златножуте до црвено-рубинске.
Комета је варијетет чије се тело одликује златножутим крљуштима и врло дугих, широко расечених репних пераја.
Лавља глава је атрактиван варијетет кратке главе, оивичене дебелим кожним наборима који подсећају на гриву лава.
Шубункин је сличан комети, од које се разликује прозрачним крљуштима различитих боја.
Варијетети пуштени у природу не живе дуго, управо због дугих пераја који их чине лепима, али их спречавају у брзом пливању. Ипак, већина преживи довољно дуго да се мрести са домаћим, дивљим шаранима. Тако се неретко могу уловити потомци златних рибица који поседују неке њихове одлике, а који су, као и чистокрвне златне рибице, и даље јестиви. У задње време добијено је много нових варијетета, који се међусобно разликују по облику пераја и боји крљушти. Неки варијетети не подносе добро хладну воду као обични караши, у њој губе боју или угибају. Занимљиво је да рибе које живе у потпуном мраку такође губе боју и постају беле.


Полонизација (Polonizacja) је преузимање свих облика духовне и материјалне културе пољског народа. Асимилација се највише односила на суседне народе Белорусе, Украјинце, Литванце и Јевреје. Термин полонизацјиа се први пут појављује у 16. веку, од латинског имена Пољске (Polonia).
1 Историја
Полонизација је била најјача за време Државне заједнице Пољске и Литваније. Полонизацију сусједних земља на истоку потпомогао је и Ватикан, са креирањем унијатске цркве (гркокатоличка црква).


Алија Шуљак (Требиње, 10. октобар 1901 — Истанбул, 18. октобар 1992) био је политичар, професор и војни официр усташа током Другог светског рата, најпознатији као један од главних починилаца геноцида над Србима у Другом светском рату.
1 Биографија
Рођен је 1901. године у селу Засад код Требиња. Основну школу завршио је у Требињу, а средњу у Сарајеву. Потом је похађао средње школе у Загребу и Бечу.
Шуљак је припадао групи Муслимана који су своју националност прогласили хрватском и борили се за Независну Државу Хрватску. Већина босанских Муслимана није имала поштовање за ову групу људи, све до 1943. године. Главни организатор подршке усташкој идеологији у регији Гацка био је Алија Шуљак, професор из Требиња. Шуљак је пропагирао усташку идеологију у Гацку и пре Другог светског рата, промовишући фашизам и ширећи верску и етничку мржњу према Србима.
Пре Другог светског рата Шуљак је живео у Дубровнику, где је био усташки повереник за жупанију Дубрава и професор на Трговачкој академији. Био је члан Побочничког збора Главног усташког штаба.
1.1 Други светски рат
Када су силе осовине окупирале Југославију у априлу 1941. године и када су усташе прогласиле успоставу Хрватске, Шуљак је током првог пријема који је организован 24. априла 1941. године у име муслимана из Босне и Херцеговине посетио усташког вођу Анту Павелића. Павелић је Шуљака именовао за усташког комесара за подручје источне Херцеговине и послао га у Гацко.
Припадао је групи усташких званичника који су хушкали Муслимане на Србе. Заједно са Андријом Артуковићем, Паваом Цанкијем и Мијом Бабићем, Шуљак је наставио геноцид над Србима.
Шуљак је послао прве јединице усташо-ловаца у Требиње, његово родно место, који су починили први масакр у Херцеговини. Имао је важну улогу у геноцидној усташкој организацији, имајући чин „поглавни побочник“. Постао је познат по организовању агресивне усташке пропаганде. Дана 27. маја 1941. године Шуљак и Тогонал одржали су говор у једном хотелу у Гацку, истичући да сви Срби треба да буду истребљени, а они који не могу да буду истребљени, њих треба послати у Србију.
Крајем јесени 1941. године Шуљак је отишао у рејон Борача и тамо организовао усташке јединице које су палиле српска насеља Бодениште и Вратло. Учествовао је у холокаусту у Независној Држави Хрватској, а организовао је превоз Јевреја у логора Керестинец у октобру 1941. године.
Припадао је групи Муслимана која је подржала успостављање 13. СС брдске дивизије Ханџар.
1.2 Емиграција
После Другог светског рата, Шуљак је побегао из Југославије. Живео је у Риму и Каиру пре него што се коначно настанио у Истанбулу. Његов син је турски бизнисмен Недим Шуљак који је био подвргнут полицијској истрази у вези са међународним шверцом оружја током и након Рата у Босни и Херцеговини.
Преминуо је 18. октобра 1992. године у Истанбулу.
2 Библиографија
Suliak, Ali /Alija Suljak./ Initiation a la Cooperation Rurale. Tunis: "Proeres Social," 1961. Suljak, Alija.


Робер Герен(француски: Robert Guérin), (19. март 1876 — 19. март 1952) је био француски судија, тренер, спортски новинар, и први председник ФИФА од 23. маја 1904. до 4. јуна 1906. У тренутку када је био изабран за председника ФИФА је радио за француски лист Le Matin, и био је секретар француског удружења спортских друштава. Био је и први селектор фудбалске репрезентације Француске од 1904. до 1906.
Сазвао је представнике првих 7 чланица Фифе у Париз, где су 1904. потписале оснивачки акт, и неколико првих статута те организације. Током његовог председавања је још 8 нових фудбалских савеза приступило Фифи, укључујући и Фудбалски савез Енглеске.


Велика џамија у Гази (المسجد غزة الكبير, транслитерација: al-Masjid Ghazza al-Kabīr), позната и као Велика Омари џамија (المسجد العمري الكبير, транслитерација: ʿUmarī al-Kabīr), била је највећа и најстарија џамија у појасу Газе, која се налазила у старом граду Газе.
Верује се да се налази на месту древног филистејског храма, а Византинци су ово место користили за подизање цркве у 5. веку. Након муслиманског освајања у 7. веку, претворена је у џамију. Ибн Батута, арапски географ из 10. века, описао је грађевину као „лепу“. Минарет Велике џамије срушен је у земљотресу 1033. године. Године 1149. крсташи су подигли велику цркву. Углавном су је уништили Ајубиди 1187. године, а затим су је Мамелуци почетком 13. века поново обновили као џамију.
Монголи су је уништили 1260. године, а затим је убрзо обновљена. Срушена је у земљотресу крајем века. Велику џамију су поново обновили Османлије отприлике 300 година касније. Тешко оштећену након британског бомбардовања током Првог светског рата, је 1925. обновио Врховни муслимански савет. Уништена је у израелском ваздушном нападу 7. децембра 2023. године; током напада је остао само мунар нетакнут, а већи део остатка претворен је у рушевине.


Медијаш или Медјаш (Mediaş, Mediasch, Medgyes) град је у Румунији. Он се налази у средишњем делу земље, у историјској покрајини Трансилванија. Медијаш је други по важности град округа Сибињ.
Медијаш је према последњем попису из 2002. године имала 54.614 становника.
1 Географија
Град Медијаш налази се у средишњем делу историјске покрајине Трансилваније, око 55 km северно до Сибијуа, седишта округа, а 39 km западно од важног туристичког одредишта, Сигишоаре.
Медијаш се налази у средишњој котлини Трансилваније, на реци Трнава, на месту где река излази из планина. Град се образовао као трговиште при преласку ове реке.
2 Историја
Према државном шематизму православног клира Угарске 1846. године у месту живи 368 породица. Православни свештеници су пароси, поп Герогије Гаврил и поп Патриције Јовановић.
3 Становништво
У односу на попис из 2002, број становника на попису из 2011. се смањио.
Матични Румуни чине већину градског становништва Медијаша (78%), а од мањина присутни су : Мађари (12%), Роми (4%) и Немци (2,5%). Некада бројно немачко становништво се иселило у матицу током 20. века.
4 Партнерски градови
Шопрон
Joure
Mineral Wells
Texas
5 Галерија


Лојд Џејмс Остин III (Lloyd James Austin III; Мобил, 8. август 1953) амерички је пензионисани генерал и бивши секретар за одбрану САД, служивши под администрацијом Џоа Бајдена од 2021. до 2025. године. Пре тога био је и командант Централне команде САД.
1 Рани живот
Лојд Остин рођен је 8. августа 1953. у Мобајлу, Алабами, а одрастао у Томасвилу у Џорџији. Године 1975, дипломирао је на Војној академији Сједињених Држава у Вест Поинту са дипломом основних студија.
2 Војна каријера
У јуну 1975. године, Остин је дипломирао на Вест Поинту и добио је чин поручника у пешадији. Завршио је ваздушно-десантну и ренџерску школу пре него што је добио почетни задатак у Немачкој у 3. пешадијској дивизији (механизованој) као вођа стрељачког вода, а касније као вођа извиђачког вода и извршни официр чете у 1. батаљону, 7. пешадије.
Након завршетка Колеџа за команду и генералштаб војске у Форт Ливенворту, Канзас, распоређен је у 10. брдску дивизију (лака пешадија) у Форт Драму, Њујорк, где је служио као официр S-3 (операције), а касније као извршни официр за 2. батаљон, 22. пешадије. Након тога је служио као извршни официр за 1. бригаду, 10. брдску, а касније као директор за планове, обуку, мобилизацију и безбедност у Форт Драму.
Дана 8. децембра 2006. године, Остин је унапређен у генерал-потпуковника и преузео команду над XVIII ваздушно-десантним корпусом, Форт Браг, Северна Каролина. У фебруару 2008. године, Остин је постао други највиши командант у Ираку, преузевши команду над Мултинационалним корпусом – Ирак (MNC-I). Као командант MNC-I, руководио је операцијама приближно 152.000 здружених и коалиционих снага у свим секторима Ирака.
Председник Барак Обама номиновао је за команданта Централне команде САД 2012. године, а Остин је преузео дужност 2013. године.
2020. године Џо Бајден га је именовао за секретара одбране САД, а преузео је овај чин 20. јануара 2021. године. Служио је све до 20. јануара 2025, када је председник Доналд Трамп инаугурисан. Остина је наследио Пит Хегсет.


Ahmad Tea је компанија за производњу чаја са седиштем у Уједињеном Краљевству. У понуди имају низ биљних и воћних чајева као и прибор за припремање чаја и поклоне.
Компанију су 1986. године основали Рахим Афсхар и његова браћа. Компанија носи назив по оцу оснивача.
Ahmad Tea дистрибуира своје производе у преко 80 земаља на шест континената, и њихови производи се могу наћи у одабраним ресторанима, хотелима, специјализованим продавницама. У седишту компаније налази се и музеј чаја који привлачи локалне госте. Ahmad Tea је за неколико производа освојио преко 20 Great Taste Awards. Ahmad Tea је члан организације Ethical Tea Partnership, која се бави одрживим развојем у овој грани индустрији.
Од 2012. године компаније у сарадњи са другим фирмама и организацијама даје делове прихода деци са инвалидитетом и покреће добротворне иницијативе у Уједињеном Краљевству као и подршку сиротиштима у Малију, Русији, Шри Ланки и Украјини.


Аскољд (? — 882) (старонордијски: Haskuldr или Hǫskuldr, руски: Аскольд) и Дир (старонордијски: Dyr или Djur) су легендарни владари Кијева од 864. до 882, на територији данашње Украјине.
Према Повести минулих лета Рјурик је послао Аскољда и Дира да крену у поход на Константинопољ. Док су се кретали уз Дњепар, видели су насеље на планини и питали коме припада. Речено им је да је то Кијев и да су га саградила браћа Киј, Шчек и Хорив, који су били потчињени Хазарима и плаћали им данак. Аскољд и Дир су населили Кијев Варјазима и преузели власт над племеном Пољана.
Године 860. (866. према Повести минулих лета) Аскољд и Дир опседали су Константинопољ, а 872. у борби са Бугарима умире син Аскољдов и исте године напада словенска племена Полочане и Кривиче. Године 875. напада Печенеге, а 882. Аскољда и Дира убија Олег Новгородски, који је био на походу из Новгорода према Кијеву, након чега преузима власт и успоставља Кијевску Рус.


Кевин Весли Лав (Kevin Wesley Love; Санта Моника, Калифорнија, 7. септембар 1988) амерички је кошаркаш. Игра на позицијама крилног центра и центра, а тренутно наступа за Јута џез.
1 Биографија
Лав је провео једну сезону на Универзитету Калифорније у Лос Анђелесу, играјући за колеџ тим УКЛА Бруинс (UCLA Bruins).
На НБА драфту 2008. одабрали су га Мемфис гризлиси као 5. пика. Убрзо након драфта мењан је у Минесота тимбервулвсе. Са њима проводи наредних шест сезона. У августу 2014. је мењан у Кливленд кавалирсе.
Са кошаркашком репрезентацијом Сједињених Америчких Држава освојио је златне медаље на Светском првенству 2010. и на Олимпијским играма 2012.
2 Успеси
2.1 Клупски
Кливленд кавалирси:** НБА (1): 2015/16.
2.2 Репрезентативни
Олимпијске игре: 2012.
Светско првенство: 2010.
2.3 Појединачни
НБА ол-стар меч (5): 2011, 2012, 2014, 2017, 2018.
Идеални тим новајлија НБА — друга постава: 2008/09.
Победник НБА такмичења у брзом шутирању тројки (1): 2012.
Играч НБА који је највише напредовао (1): 2010/11.
Идеални тим НБА — друга постава (2): 2011/12, 2013/14.


Бранитељи (The Defenders) америчка је телевизијска мини-серија коју су створили Даглас Питри и Марко Рамирез за Netflix. Настао је по узору на ликове Марвел комикса — Дердевила, Џесику Џоунс, Лука Кејџа и Гвоздену Песницу — који представљају истоимени тим. Серија је настала као кулминација претходно емитоване четири серије у саставу договора Марвела и Нетфликса.
Свих осам епизода је приказано 18. августа 2017. Добила је позитивне рецензије критичара, уз поједине критике због високих очекивања. Поједини аналитичари је сматрају најслабије гледаном серијом која је настала у склопу договора Марвела и Нетфликса. Била је номинована за неколико награда. Од 16. марта 2022. серију је преузео Disney+.
1 Радња
Смештена неколико месеци након друге сезоне серије Дердевил и месец дана након прве сезоне серије Гвоздена Песница, „бранитељи” Дердевил, Џесика Џоунс, Лук Кејџ и Гвоздена Песница удружују снаге у Њујорку како би се борили против заједничког непријатеља — Руке.


Виртуелна библиотека Србије или по званичном називу ВБС — Центар за узајамну каталогизацију Републике Србије, српска је државна интернетска база података која са једног места нуди неограничен и бесплатан приступ информацијама у више од 160 библиотека у Србији. ВБС Центар се налази у Београду.
У каталогизацију улази све оно што се може каталогизовати: књиге, часописи, DVD филмови... а за своју каталогизацију библиотека користи систем COBISS. Као и сви модерни системи за прављење база података, и Виртуелна библиотека дозвољава претрагу по више критеријума, језика, ћирилицом или латиницом итд.


Мина је средишњи део оловке. Поседује је малтене сваки примерак ове писаљке, било да је у питању графитна оловка, патентара или дрвена бојица. Израз потиче од die Mine, што је вероватно настало по угледу на minerum у значењу рудна стена.
1 Опште одлике
Мине су штапићастог облика и представљају писаћи материјал. Наиме, оне у себи садрже супстанце које касније остављају траг на папиру и другим подлогама за писање. Налазе се у великом броју алата за писање, као што су графитне и хемијске оловке, патентаре, дрвене бојице и свака друга писаљка која ради на овом принципу. Најчешће су саставни део оловке, као на пример графит и олово у случају графитне оловке или масних супстанци у случају дрвених боја.
Ипак, у случају хемијских и патент-оловака, посебно оних високог квалитета, мине су замењиве и купују се засебно. У хемијске се стављају мине које се састоје од пластичне или металне цеви која је испуњена мастилом. Оне се могу просути и уфлекати одећу и радну површину, па треба бити пажљив са њима. Што се тиче осталих, мекших врста мина, она су веома ломљиве ако се њима неправилно рукује. Уколико се поломи писаћи део патентаре, у оловку се ставља нови примерак. Ако се то деси на графитној оловци или дрвеним бојама, проблем се решава зарезачем, који смањи дужину мине, али је и значајно заоштри.
Општим информацијама о средишњем делу оловке свакако припадају и разлике међу артиклима различитих произвођача. Једна од њих јесте и дебљина мине. Тако у случају патент-оловака димензије обично износе 0,3mm, 0,5mm, 0,7mm или 0,9 mm (где је пола милиметара најчешће), док је 2mm дебљина мине испуњене мастилом или оне у графитним оловкама. Следећи је састав, а посебно садржина отровног олова. Оно се некад користило, а данас је избачено из употребе и замењено графитом.
2 Историја
Истојира разноразних писаљки веома је дуга и неисцрпна. Свакојаке ствари служиле су за писање по камењу, папирусу и другим материјалима. Паралелно са њима, користиле су се и одговарајуће мине. И стари Римљани су користили својеврсну оловку са сржи, која би се могла повестити са савременом мином, а коју су називали стилос (stylus). У питању је био веома танак штапић, понекад прављен од олова. Служио је за писање без мастила, а био је веома оштар како би се могао користити за писање по восковитим плочама. Други крај је био глађи и користио са за брисање исписаног текста.
Прву савремену мину представља алат из шеснаестог века. Наиме, рударима који су радили у руди графита у долини Бороудејл (Borrowdale) у Енглеској пало је на памер да графитни штапић ставе у дрвену опну. То им је пошло за руком и схватили су да су направили веома погодну писаљку. Међутим, мислили су да ископавају олово, те је руда названа Плумбаго (plumbum — олово). Грешка је убрзо откривена, а овакве писаљке постале су веома популарне. Међутим, иако се сазнало да су рудари ископали графит, а не олово, у језику је грешка остала. Тако се мина на енглеском каже lead (лед — олово), а графитна оловка на немачком der Bleistift (блајштифт — оловна писаљка). Иста лингвистична неподударност постоји и у српском језику (оловка), али се недоумице отклањају додавањем придева „графитна“.
Метод који су искористили енглески рудари у осамнаестом веку је применио Немац Каспар Фабер, оснивач истоименог предузећа, чија су специјалност производи за писање и штампање и други канцеларијски материјали. Свој производ је направио од млевеног графита, сумпора и антимона, док је посебне методе примењивао за дрвене боје, које је такође дистрибуирао по Европи у првој половини двадесетог века. Овај метод он је патентирао 1795.
3 Галерија


Старе мапе показују једну велику хумку под називом "Батка" поред Тисе у близини Сенте, али она данас више не постоји, пресечена је и уништена путем који из града води према викенд-насељу поред Тисе.
1 Етимологија
Уз Тису, има по неколико "Батки", које највише настају на Банатској, нижој страни реке. Батка код Сенте је острво које је настало променом корита реке у 19. веку, а меандар је остао на левој, Банатској страни, где се формирало острво које и данас постоји, осим што због насипа који је повучен уз Тису није потпуно окружено водом.
Батка (Bátka) је мађарска реч архаичког порекла, и данас више нема значење. Користила се највише уз реку Тису, а има везе са описом острва које настаје након меандрирања река, када одсечени део старог корита постепено постаје мртваја а одсечени део острво. Могуће је словенско порекло речи, пошто је тако настало острво у забату, то јест забаченом подручју, у бат-ки (суфикс "ка" означава мало).
Постоји и неколико насељених места у Панонском региону под именом Батка. На пример општина Батка у Словачкој код Римовске Соботе, или један топоним жупаније Ноград у северној Мађарској (Bátka, Ságújfalu). Такође постоји и мађарско презиме Батка (Bátka, Bátky).
У мађарском постоји још и слична реч "батка" (Batka, изговара се кратким а) из које излази реч "фабатка". То су такође архаичне речи које се данас користе само у изрекама. Батка је био најмањи новчић, филер најмање вредности, или нешто веома безначајно, као зрно пасуља (babka) и у пренесеном смислу значи нешто што скоро ништа не вреди. На пример, када се за неки покушај каже да не вреди ни "батку" (или "дрвену" батку: "fabatkát sem ér") мисли се на узалудност неког деловања или посла. У овом контексту, слично као и српски "забат" повезаност појма може да значи да је Батка у забаченом делу, које због своје мочварне неприступачности није низашта.


Огрличасти ћук или индијски ћук (Otus bakkamoena) врста је птице из рода Otus и породице правих сова (Strigidae) која живи на подручју јужне Азије.
1 Систематика
Огрличасти ћук раније није сматран засебном врстом, већ је био део кинеског ћука (Otus lettia).
1.1 Подврсте
До данас су званично признате четири подврсте огрличастог ћука:*Otus bakkamoena bakkamoena (Pennant, 1769)
Otus bakkamoena deserticolor (Ticehurst, 1922)
Otus bakkamoena gangeticus (Ticehurst, 1922)
Otus bakkamoena marathae (Ticehurst, 1922)
2 Етимологија
Ова сова има на горњем делу тела специфичан „оковратник” или „огрлицу” боје коже, по чему је и добила назив огрличасти ћук. Што се тиче другог српског имена, оно потиче од ареала распрострањења ове птице, пошто она примарно настањује јужну Азију и Индију.
Када је реч о латинском имену за ову сову, специјски епитет bakamuna је изведен од синхалских имена за белу кукувију (Tyto alba) и сову рибара (Ketupa zeylonensis).
3 Опис
Огрличасти ћук је, иако један од највећих ћукова, мала сова просечне величине 23—25 центиметара. Горњи делови тела су му сиви или браон, зависно од морфе, са малим, једва приметним, крем тачкицама. Доњи делови тела су му крем или боје коже са танким, тамнијим пругама. Као и остали ћукови, и овај има мале ушне праменове. Фацијални диск је беличасте или боје коже, а очи су наранџасте или браон. Овај ћук има „оковратник” или „огрлицу” боје коже, по чему је и добио назив. Код ове врсте готово да не постоји сексуални диморфизам, тако да су полови прилично слични по изгледу. Лет огрличастог ћука је валовит.
3.1 Сличне врсте
Индијски ћук је веома сличан незнатно већем и миграторном кинеском ћуку (Otus lettia), као и источном, односно усурском ћуку (Otus sunia), а ове врсте се међусобно могу разликовати по боји очију и оглашавању.
4 Распрострањеност и станиште
Ова сова настањује подручје од источне Арабије, преко Индијског потконтинента, изузев крајњег севера истог, источно кроз већи део Југоисточне Азије све до Индонезије. Станарица је и углавном живи у шумама или другим шумовитим подручјима са великим бројем дрвећа.
5 Исхрана
Храни се углавном зглавкарима, првенствено правокрилцима, од којих најчешће конзумира скакавце и зрикавце, термитима, тврдокрилцима, опнокрилцима и бубашвабама. Поред тога, на менију јој се могу наћи вилински коњици, гуштери и мање птице, а забележено је да се хранила и пужевима, мишевима, лептирима и двокрилцима.
6 Понашање
Индијски ћук је ноћна птица, док дан проводи на свом одмаралишту, где га је тешко уочити због веома добре камуфлаже. Мада, упркос томе, друге мале птице га могу повремено пронаћи и узнемиравати док је на свом одмаралишту, на грани неког дрвета. Оглашава се меким једносложним „хуук”. Гнезди се у шупљинама у дрвећу, где женка полаже 3—5 јаја.
7 Демографија и популације
Премда глобална популација огрличастог ћука није квантификована, врста је широко распрострањена и локално честа, тако да се на -овој листи налази на списку врста обележених као „последња брига”.
8 Галерија


MONIAC (Monetary National Income Analogue Computer; приближан изговор: Маниак) познат и као Филипсов хидраучични рачунар (Phillips Hydraulic Computer или као Financephalograph) је био аналогни рачунар створен 1949. у Уједињеном Краљевству. Конструктор је био Новозеланђанин Бил Филипс (Bill Phillips), а намјена рачунара је била моделирање финансијских процеса на нивоу националне економије.
Монијак је користио воду као медијум који је представљао новац у националној економији. Име је вјероватно потекло од имена ENIAC и асоцијације с новцем чији је проток моделирао.
1 Начин рада
Рачунар је био висок око два, а ширине око један метар. Сачињавала га је серија цијеви и резервоара за воду, са вентилима којима се могао регулисати проток воде. Вода је била обојена ради лакше визуелизације, а посебним скалама се могао очитати положај вентила (проток воде) и висина воде у резервоарима. На врху је био резервоар који је представљао финансијске резерве земље, из којег су се напајали други резервоари.
На примјер, да би се видио ефект повећане потрошње за здравство, вентил који спаја резервоаре финансијске резерве и здравство је био отворен. Количина воде која отиче из резервоара финансијске резерве би се повећала и ниво воде опао, а ниво би порастао у резервоару здравство.
Постојао је читав низ промјењивих величина које су се могле моделирати: финансијске резерве, лична штедња, инвестиције, порези, одвајања за здравство и школство, итд. Увоз и извоз су симулирани додатком или испуштањем воде из рачунара.
По доласку воде на дно машине, електрична пумпа би је враћала на врх - симулирајући и тако кружење новца у правој економији.
2 Значај
Иако дизајниран као помагало при учењу економије, рачунар се показао као врло добар економски симулатор. У то доба дигиталне симулације још нису биле могуће. Посебна предност је била и то што је рад машине био видљив и давао је одличан преглед свеукупне економије у убрзаном времену. Лако се могло испитати дјеловање промјене стопе пореза, издвајања и тако даље, јер је приказ био непрекидан. Систем је у ствари био низ петљи повратне спреге.
Рачунар је представљен економистима 1949. и био је добро примљен. Филипс је добио мјесто професора, и касније је израђено још 15-ак машина које су се користиле за симулације економије на разним локацијама.


Следни списак награђених глумица за најбољу глумицу на телевизији.
1 Награђене
!Год.
!Глумица
!ТВ серија
1996
Џилијан Андерсон
Досије икс
1997
Кејт Малгру
Звездане стазе: Војаџер
1998
Сара Мишел Гелар
Бафи, убица вампира
1999
Маргарет Колин
Now and Again
2000
Џесика Алба
Мрачни анђео
2001
Јанси Батлер
Witchblade
2002
Џенифер Гарнер
Алијас
2003
Амбер Тамблин
Joan of Arcadia
2004
Клаудија Блек
Farscape: The Peacekeeper Wars
2005
Кристен Бел
Veronica Mars
2006
Џенифер Лав Хјуит
Шаптачица духовима
2007
Џенифер Лав Хјуит
Шаптачица духовима
2008
Мери Макдонел
Батлстар Галактика
2009
Ана Торв
Фринџ
2010
Ана Торв
Фринџ
2011
Ана Торв
Фринџ
2012
Ана Торв
Фринџ
2013
Вира Фармига
Мотел Бејтс
2014
Катрина Балф
Туђинка
2015
Катрина Балф
Туђинка
2016
Мелиса Беноист
Супердевојка
2017
Сониква Мартин-Грин
Звездане стазе: Дискавери
2018/2019
Емилија Кларк
Игра престола
2019/2020
Катрина Балф
Туђинка
2021/2022
Реј Сихорн (кабловска)
Боље позовите Сола
Минг-На Вен (стриминг)
Књига Бобе Фета
2022/2023
Катрина Балф
Туђинка
2023/2024
Росарио Досон
Асока
2024/2025
Реј Сихорн
Pluribus


Фудбалски савез Канаде (Canadian Soccer Association је главна фудбалска организација Канаде која руководи фудбалским спортом у земљи, као и њеном фудбалском репрезентацијом. Седиште организације је у Отави.
Иако се фудбал почео играти у овој земљи од краја 19. века, Фудбалски савез Канаде основан је 1912. године, под окриљем Фудбалског савеза Енглеске. Члан ФИФА је од 1913, а у КОНКАКАФ (Северно-средњоамеричка и карипска фудбалска конфедерација) од оснивања ове организације 1961. године.
Први фудбалски клуб у Канади је Монтреал основан 1868. године. Лигашка такмичења нису се одржавала у континуитету. Од 1970. најбољи канадски клубови такмичили су се у америчкој НАСЛ лиги.
Од 1987—1992 играла се Канадска фудбалска лига. Најуспешнији клуб био је Ванкувер са четири титуле.
Такмичења се Куп Канаде имало је дужу традицију 1913—1997. Најуспешнији клуб је Вестминстер Ројал са 10 победа.
Прву међународну утакмицу репрезентација је одиграла у Њујорку 28. новембра 1885. против репрезентације САД и победила са 1:0. Боја дресова репрезентације је црвена и бела.


Херман Вилхелм Бисен (Herman Wilhelm Bissen; Шлезвиг, 13. октобар 1798 — Копенхаген, 10. март 1868) је био дански вајар и један од следбеника Торвалдсеновог класицизма. Израдио је велики број споменика а предавао је на Академији у Копенхагену. Израдио је неколико стотина дела од којих су уметнички најзначајнија мермерна портретна попрсја и скулптуре са животињским мотивима.


Оснићка река или Ваља Маре (у преводу са влашког Велика река) је река у источној Србији и десна притока Црног Тимока. Река је дуга 12 km.
Река извире Јовиној коси на брду Буково на надморској висини од 588 m, узводно од насеља Оснић Буково, тече кроз село Оснић и улива се у Црни Тимок у близини магистралног пута Зајечар-Параћин код насеља Оснић Тимок на висини од 180 m. Површина слива Оснићке реке износи 32,58 km².
Притоке су јој краћи водотокови: Љубин поток, Станимиров поток, Огашу Кролуј, Огашу Лунг (Дугачак поток), Ројбански поток, Огашу Фаца, Огашу Фири, Селиште, Извор и Фаца Свињеш.
Због честих поплава које угрожавају насеља и оранице, у току је изградња регулационих објекта на реци у дужини од 6,7 km.


Метатеза (латински metathesis - премештање) је хемијска реакција, двоструке замене која се одиграва по општој формули:: A-B + C-D → A-D + C-B
Услед ове реакције фрагменти реагујућих молекула се „мењају местима“ на координисан начин. The bond between the reacting species can be either ionic or covalent. Classically, these reactions result in the precipitation of one product.
У старијој литератури се често сусреће термин двострука декомпозиција. Термин двоструко разлагање се конкретније користи када се најмање једна од супстанци не раствара у растварачу, пошто се лиганд или јонска размена одвија у чврстом стању реактанта. На пример:
AX(aq) + BY(s) → AY(aq) + BX(s).
1 Типови реакција
1.1 Размена контрајона
Метатеза соли је уобичајена техника за размену контрајона. Избор реактаната је вођен графиконом растворљивости или енергијом решетке. HSAB теорија се такође може користити за предвиђање производа реакције метатезе.
Метатеза соли се често користи за добијање соли које су растворљиве у органским растварачима. Илустративно је претварање натријум перрената у тетрабутиламонијумову со:: NaReO4 + N(C4H9)4Cl → N(C4H9)4[ReO4] + NaCl
Тетрабутиламонијумова со преципитира из воденог раствора. Растворљив је у дихлорометану.
Метатеза соли се може извести у неводеном раствору, што је илустровано конверзијом фероценијум тетрафлуоробората у липофилнију со која садржи тетракис(пентафлуорофенил)борат анјон:: [Fe(C5H5)2]BF4 + NaB(C6F5)4 → [Fe(C5H5)2]B(C6F5)4 + NaBF4
Када се реакција одвија у дихлорометану, со NaBF4 преципитира и B(C6F5)4- со остаје у раствору.
Реакције метатезе могу се јавити између две неорганске соли када је један производ нерастворљив у води. На пример, таложење сребрног хлорида из мешавине сребрног нитрата и кобалт хексамин хлорида даје нитратну со комплекса кобалта:
3 + [Co(NH3)6]Cl3 → 3 AgCl + [Co(NH3)6](NO3)3
Реактанти не морају бити високо растворљиви да би се одиграле реакције метатезе. На пример, баријум тиоцијанат се формира приликом кључања суспензије бакар(I) тиоцијаната и баријум хидроксида у води:
+ 2 → + 2CuOH
1.2 Алкилација
Метални комплекси се алкилују путем реакција метатезе соли. Илустративна је метилација титаноцен дихлорида да би се добио Петасисов реагенс:: (C5H5)2TiCl2 + 2 ClMgCH3 → (C5H5)2Ti(CH3)2 + 2 MgCl2
Продукт соли типично преципитира из реакционог растварача.
Реакција неутрализације је врста реакције двоструке замене. Реакција неутрализације настаје када киселина реагује са једнаком количином базе. Ово обично ствара раствор соли и воде. На пример, хлороводонична киселина реагује са натријум хидроксидом и производи натријум хлорид и воду:
HCl + NaOH → NaCl +
Реакција између киселине и карбоната или бикарбоната увек даје угљену киселину као производ, која се спонтано разлаже на угљен-диоксид и воду. Ослобађање гаса угљен-диоксида из реакционе смеше доводи до завршетка реакције. На пример, уобичајена реакција научне демострације „вулкана” укључује реакцију сирћетне киселине са натријум бикарбонатом:
+ → + +
1.3 Реакција метатезе без соли
За разлику од реакција метатезе соли, које користе таложења чврстих соли, постоје реакције метатезе без соли, које су базиране на формирању силил халогенида, који имају високу енергију Si-халид везе. Реакције метатезе без соли се одвијају хомогено.
2 Метатеза у неорганској хемији
У неорганској хемији реакцији метатезе подлежу разне соли нпр:
AgNO3(aq) + NaCl(aq) → AgCl(s) + NaNO3(aq)
Реакције овог типа у хемији се називају реакције двоструке замене.
3 Метатеза угљоводоника са вишеструким везама
3.1 Дефиниција
Метатеза угљоводоника са вишеструким везама је реакција између алкена, алкина код којих постоји вишеструка веза угљеника. Услед ове реакције настаје координисано пуцање две двоструке везе између атома угљеника са грађењем две друге двоструке везе или цикличне:
Типичан пример ове врсте метатезе је реакција два молекула етена у присуству металоорганских никлових катализатора услед које настаје циклобутан:
То је тзв. метатеза са затварањем прстена (ring closing metathesis RCM)
Велики практичан значај има крстаста метатеза, cross-метатеза (cross-metathesis CM):
која се користи у нафтној индустрији, за повећање октанског броја сировог бензина. Ова реакција у нафтној индустрији се одиграва при високој температури, у присуству катализатора волфрама (нпр: WCl6-EtOH-EtAlCl2).
Друга реакција са великим практичним значајем је ROMP (ring opening metathesis polymerisation) полимеризација услед метатезе са отварањем прстена (полимеризација са метатетичним отварањем прстена):
Услед ове реакције могу се добити неки материјали који се користе као горњи слој за ЦД.
Иако је реакција метатезе позната преко шездесет година, веома дуго она се није могла контролисати, јер њен механизам није био познат. Веће интересовање за метатезу у органској хемији се јавља шездесетих година XX века.
3.2 Историја
Реакцију метатезе је открио педесетих година XX века Карл Циглер. Ипак тек 1971. године је откривен њен механизам и метали који је катализирају.
4 Нобелова награда 2005. године
Године 2005 Нобелову награду за хемију су добили:* Ив Шован (Француска),
Ричард Шрок (САД) и
Роберт Грабс (САД)
за развој метатезе.


Књига пророка Амоса (хеб: Sefer Amos) је једна од књига хебрејског Танаха, међу хришћанима познатог као Стари завет.
Амос је најстарији старозаветни пророк чије су нам речи сачуване у виду књиге. Деловао је у VIII веку п. н. е. Књигу су написали Амосови ученици и следбеници. Она представља компилацију различитих говора и пророштава које је он изрекао у различитим приликама.


Please Like Me је аустралијска телевизијска серија са елементима комедије и драме. Серију је креирао и главну улогу тумачи Џош Томас. Томас је такође написао већину епизода.
1 Радња
Након раскида са девојком, Џош (Џош Томас) схвата да је геј. Уз подршку сада бивше девојке, Клер (Кејтлин Стејси), и свог најбољег друга и цимера Тома (Томас Вард), Џош мора да помогне својој мајци у њеној борби са депресијом, док истражује своју сексуалност са младим и згодним Џефријем (Вејд Бригс).
2 Улоге
Џош Томас - Џош
Томас Вард - Том
Кејтлин Стејси - Клер
Вејд Бригс - Џефри
Дебра Лоренс - Роуз (мајка)
Дејвид Робертс - Алан (отац)
Хана Гедсби - Хана


Болеслав Поливка (рођен 31. јула 1949. године у Визовице) чешки је филмски и позоришни глумац, пантомимичар, драмски писац и сценариста. Поливка је играо у више од 40 филмова.
1 Каријера
Дипломирао је 1971. на академији за музику и уметност Janáček  у представи Podivné odpoledne dr Zvonka Burkehо (Чудно поподне др Zvonekа Берка) Ладислава Smočekа. Суоснивач Divadlo Husa na provázku (Позориште "Гуска на конопцу") постао је 1969 и био је један од водећих. 1993. године основао је сопствено позориште, Divadlo Bolka Polívky (Позориште Болека Поливке) у Брну. Он је један од најважнијих показатеља чешке пантомиме и често наступа са страним позоришним трупама.
Поливкин рад као сценаристе, редитеља и извођача пантомиме инспирисан је, Commedia dell'arte, и  ранијим комедијама, али с времена на време користи глас и речи у својим представама, и на тај начин превазилази границе традиционалног позоришта у облику "тоталне глуме". Његов јединствени позоришни стил је био широко познат у Чешкој републици и ван ње.
Први пут се појавио на филму 1960-их година и радио је са чешким редитеља Владимир Сис. Од 1980те редовно је радио са Вером Читиловом, која му је често додељивала главне улоге у њеним "моралним комедијама".
Наградом "Чешки лав" награђен је 1997 и био је изгласан за најбољу мушку улогу на Међународном филмском фестивалу Карлове Вари, за улогу свештеника Holý у филму Zapomenuté světlo. Другу награду "Чешки лав" добио је 2000те за улогу у филму Јана Хребејка "Musíme si pomáhat" . Филм је такође био номинован за Оскара у категорији "Најбољи филм на страном језику".
Болек Поливка представио је своју емисију - Manéž Болка Polívky (Арена Болека Поливке) и Bolkoviny, на чешкој телевизији. Организовао је јавне догађаје и забаву на својој фарми у Olšany у близини Брна. Међутим, 2013. Поливкина компанија пада под стечај, и зајмодавци затворене фарме су тражили 56 милиона круна на суду.
Био је ожењен два пута и има троје деце, а једна од њих је Ана Поливка, која је глумица.
2 Контроверзе
Према подацима Би-би-си Вести, Поливка је био укључен у један од најчуднијих судских спорова у историји Чешке Републике.  У његовом наступу из 1993 крунисао се као "краљ" у целом измишљеном Краљевству Wallachia - названо по области Moravian Wallachia. Међутим, у 1997. години започео је сарадњу са Томашем Харабишем, који је самостално створио и званично је регистровао још једно, подједнако измишљено Краљевство "Wallachian Kingdom", заједно са "пасошима". Поливка, као познати комичар и популарни филмски глумац, постао је јавно лице "Wallachian Kingdom" као "Wallachian King , Болеслав I добри, заувек". Харабишево и Поливкино партнерство направило је "Wallachian Kingdom" у један од најуспешнијих туристичких атракција у Чешкој. Њихов радни однос био је и пријатељски до 2000. године, када је избила оштра препирка око легалног власништва "Краљевства", коме је име дао управо Харабиш. Године 2001. Харабиш је свргнуо "краља Болеслава" Поливка. Године 2002. Поливка се свети судском парницом  у којој оптужује Храбиша за остваривање незаконитих профита као "краљ Болеслав". Године 2008. Поливка губи случај.
3 Изабрани комади
Ја ЕА (ја и ЕА)
Pezza versus Čorba*Pépe* Trosečník (Одбачен)
Poslední leč*Šašek a královna (Пајац и Краљица)


Андерс Јонас Ангстрем (Anders Jonas Ångström; Легде, 13. август 1814 — Упсала, 21. јун 1874), је био шведски физичар, спектроскопичар. Открио је присуство водоника на Сунцу.
Ангстрем се образовао у Упсали а од 1839. предавао је физику на универзитету Упсала до смрти. Открио је метод мерења топлотне проводљивости, доказујући да је она сразмерна електричној проводљивости и извео закључак да ужарени гас емитује зраке исте преломљивости као оне што их апсорбује, односно да врео гас емитује светлост исте таласне дужине на којој је апсорбовао светлост кад је био хладнији. То је 1859. доказао Кирхоф. Био је један од првих оснивача спектроскопије. Од 1861. је проучавао Сунчев спектар закључивши да водоник мора бити присутан у Сунчевој атмосфери. Објавио је карту од скоро 1 000 линија нормалног соларног спектра које је раније приметио Фраунхофер. Био је први човек који је испитао спектар северне светлости, открио и измерио карактеристичну светлу линију у њеном жуто-зеленом појасу.
Ангстрем (10-10m), јединица за дужину, која не спада у СИ јединице, названа је њему у част. Он је ту јединицу користио да би бележио таласне дужине спектралних линија.


Јакуб ибн Исак ел Кинди (أبو يوسف يعقوب إبن إسحاق الكندي) (око 801—873) је био арапски филозоф и свестрани научник из 9. века.
Бавио се филозофијом, метафизиком, физиком, астрологијом, астрономијом, хемијом, логиком, математиком, музиком, медицином, психологијом, криптографијом и метеорологијом и сматра се пиониром у многима од ових области.
Ел Кинди је био најранији значајни арапски филозоф аристотеловске традиције, чувен по својим настојањима да уведе хеленистичку филозофију у арапски свет.
1 Живот
Ел Кинди је рођен у граду Куфа у Ираку око 801. године. Предавао је у Багдаду и преводио је списе Аристотела и Плотина.
2 Филозофија
Средишња тема његових филозофских списа јесте сагласност филозофије и исламске теологије. Његова филозофија је тежила допуштању превласти вере над разумом.
Сматра се једним од највећих филозофа арапског порекла, због чега се једноставно назива „арапским филозофом“. Међутим, опште је мишљење да је умногоме остао засењен другим филозофима као што су Ал Фараби и Ибн Сина (Авицена).
3 Наука
Одиграо је значајну улогу у увођењу индијских бројева у исламски и хришћански свет. Такође је експериментисао са музикотерапијом.
4 Дела
Написао је многа дела о природи бога, о души и пророчком виђењу.
5 Ученици
Најпознатији Киндијеви ученци били су: Абу Ма'шар Балхи (787 — 886), Ахмед ибн Тајиб Сарахси (833 — 899) и Абу Зејд Балхи (850 — 934). Његови ученици су се бавили филозофијом, али више ће остати упамћени као славни мислиоци због свог доприноса матемтичким наукама и астрономији.


Хелена Велика Комнина (грчки: Ελενα Μεγαλη Κομνηνη, грузијски: ელენა კომნააააოომნაააააოომნააა). Њено име је забележено у Грузијским хроникама, а њено презиме је засновано на теорији која је идентификује као ћерку цара Василија Трапезунтског. Ако је тачно, идентитет њене мајке би био неизвестан. Цар Василије је био бигамиста, истовремено ожењен царицом Ирином Палеолог и Ирином Трапезунтском.
Идентификује се као прва супруга краља Баграта V Багратиона од Грузије.
Хелена је умрла 1366. године, жртва куге која се проширила по Грузији током 1350-их и 1360-их (вероватно понављање Црне смрти).
Годину дана након њене смрти, њен муж се оженио Аном Трапезунтском.
Према Грузијској хроници, Хелену је надживело двоје деце:
Ђорђе VII
Давид


Dobsonia praedatrix је врста слепог миша из породице великих љиљака (Pteropodidae).
1 Распрострањење
Врста је присутна у Папуи Новој Гвинеји (Бизмарков архипелаг).
2 Станиште
Станиште врсте су шуме од нивоа мора до 300 метара надморске висине.
3 Угроженост
Ова врста је наведена као последња брига, јер има широко распрострањење и честа је врста.


Угра је река у Русији која протиче кроз Смоленску и Калушку област. Дуга је 399 km, а површина слива јој је 15.700 km².
Лева је притока реке Оке у коју се улива 15 km од Калуге. Значајније притоке су јој Ворја, Реса, Теча, Шања, Извер.
Угра скоро целим током тече у високим шумовитим пределима. У доњем току постоје многе пешчане плаже. Реку настањију исте врсте риба као и Оку. Главне комерцијалне рибе су деверика, штука, смуђ, кечига и сом. Године 1997. основан је националног парка Угра.
Река се замрзава се у новембру, и остаје под ледом све до краја марта.


Општина Дескати (Δήμος Δεσκάτης, Димос Дескатис) је општина у Грчкој у округу Гребен, периферија Западна Македонија. Административни центар је градић Дескати. Општина има површину од 431.638 km². По подацима из 2021. године број становника у општини је био 5.155.
1 Насељена места
Општина Дескати је формирана 1. јануара 2011. године спајањем 2 некадашње административне јединице: Дескати и Хасија.*Општинска јединица Дескати: Дескати, Гилофос, Дасохори, Дијаселаки, Паљурија, Панагија, Параскеви, Свети Ђорђе.
Општинаска јединица Хасија: Карперо, Аникси, Димитра, Катакали, Трикокија, Трифили.


Емил и детективи (Emil und die Detektive) је роман за децу из 1929. чија радња је смештена углавном у Берлину, немачког писца Ериха Кестнера, и коју је илустровао Валтер Триер. То је био први већи успех Кастнера, једино његово дело пре 1945. године које је избегло нацистичку цензуру. Књига је одмах постала популарна и оригинална верзија је продата у почетних два милиона примерака. Први пут објављен на енглеском језику 1931, никада није изашао из штампе и преведен је на најмање 59 језика.
Роман остаје Кастнерово најпознатије дело. У поређењу са постојећом дечјом књижевношћу у то време, њен најнеобичнији аспект био је њен реалистичан амбијент у савременом Берлину у којем живе неки прилично груби ликови, а не у санитизованом свету фантазије; такође да се уздржало од очигледног морализирања, пуштајући да дела ликова говоре сама за себе. Емил је било прво име Кастнеровог оца.
Роман Емил и детективи узима се као узорни модел дечје криминалистичке прозе. Кеснтер је у књижевности за децу зачетник и аниматор дечјег детективског романа.
1 Радња
Прича започиње у провинцијском немачком граду званом Нојштат, дому 12-годишњег школарца Емила Тишбајна. Отац му је умро, а мајка га сама одгаја док ради као фризер. Школа се завршила и почели су школски празници. Мајка шаље Емила у Берлин у посету код своје сестре која тамо живи са супругом и кћеркицом чији је надимак Пони. Са њима живи и Понина и Емилова бака.
Мајка Емилу даје 140 марака, суму којој је требало неколико месеци да уштеди од њене скромне зараде. Саветује га да на путу буде веома опрезан да новац не изгуби и помоћу игле за шивење ушива га за подставу јакне.
У возу за Берлин Емил дели његов купе са мистериозним човек са полуцилиндаром који се представља као Хер Грундајс. Емил прихвати чоколаду од човека и онда заспи. Када се пробуди, његов новац је нестао, а нестао је и Хер Грундајс. Емил силази са воза у другом делу Берлина од места где је намеравао. Када спази Грундајса у препуној станици, прати га, решен да му врати новац. Емил се не усуђује да позове полицију, јер га је локални полицајац у Неустадту видео како фарба нос локалном споменику у црвено (па осећа да је и сам „врста злочинца“). Док Грундајс једе свој ручак у ресторану, Емил упознаје локалног дечака који се зове Густав и говори му о својој мисији. Густав нуди помоћ и окупља банду локалне деце која себе назива "детективима".
Након што су Грундајса пратили до хотела и шпијунирали га читаву ноћ, Емил и банда прате лопова до банке, где новац покушава да размени за мање новчанице. Један од дечака дечака га прати у банци и каже благајнику банке да је новац украден. Емил улази и покушава да исприча банкару своју причу. Да је новац његов доказује описујући рупе које је оставила игла којом је новчанице закачио за подставу јакне. Грундајс покушава да побегне, али детективи се држе за њега док не дође полицајац, на шта је упозорио Емилова рођака Пони Хитхен. Једном ухапшен, сазнаје се да је Грундајс члан банде пљачкаша банака.
Емил и његови нови пријатељи постају локални хероји, а Емил добија награду од 1000 марака за хватање Грундајса. Одлучује да мајци купи топао зимски капут и фен за косу. Мајка долази у Берлин и сви заједно присуствују прослави приређеној у част срећног завршетка.
Након што се све исправи, Емилова бака каже да је морал приче: "Никад не шаљи готовину - увек користи поштанске услуге".
2 Ликови
Емил Тишбајн – главни лик романа. Има мало више од десет година. С пет година је остао без оца и од тада с мајком живи у месту Неустадт. Немају пуно новца па мајка мора пуно да ради. Емил је осећајан, пажљив, праведан и пун разумевања. Осим што много помаже мајци и марљив је код куће, он је одличан и у школи. Емил је и храбар, учествује у разним догодовштинама са својим друговима. По доласку у Берлин био је очаран градом, али није могао да замисли свој живот тамо. До краја романа, Емил је остао позитиван лик и дете какво би сваки родитељ пожелео.
Емилова мајка – госпођа Тишбајн, марљива, брижна и пожртвовна особа. Разумним и ненаметљивим понашањем извела је сина на прави пут и постигла да постане добар човек.
Грундајс – човек са крутим шеширом, Емилов супутник из воза који је стално причао разне бесмислице и шале. Емил није могао да зна је ли он добар или лош, а када је заспао, Грундајс је искористио шансу и опљачкао га. После се испоставило да је пре тога опљачкао и банку па се на крају да закључити да је лопов и да је зао.
Густав – дечак с трубом, председник берлинске дружине која тражи лопова. Густав је добродушан и прави пустолов. Током детективске потраге обављао је неколико важних задатака. Он је волео живети у великом граду и није могао да замисли какав је живот у малом месту.
Мали Динстаг – дечак који је током детективске потраге имао задатак дежурати крај телефона јер је био један од ретких који су у то време имали телефон. Он није био одушевљен тим задатком јер је хтео да попут осталих јури градом, али ипак је провео два пуна дана уз телефон.
Пони Хитхен – Емилова млађа рођака. Где год да се појави доноси добро расположење. Живи у Берлину и има мали бицикл на ком се стално вози. Имала је неколико одличних идеја и била је веома корисна током детективске потраге.* Професор - Добар је пријатељ, паметан и јако сналажљив. Смислио је цијели план како би уловили лопова. Храбар је и прави Емилов пријатељ.
3 Наставак Емила и детектива
Писац је наставио причу књигом Емил и три близанца из 1934. године, Емил и остали ликови имају разне забавне авантуре на обали Балтика, две године након берлинских догађаја у оригиналној књизи. Делимично се заснива на Кастнеровом искуству идиличног одмора на истој локацији током лета 1914, прекинутог избијањем Првог светског рата, и дирљиво описаног у својој аутобиографији Кад сам био мали дечак.
Друга књига није постала толико позната као прва, у великој мери због њеног писања, убрзо праћеног успоном нациста на власт, када је забрањено објављивање Кастнерових књига у Немачкој и када су постојеће књиге биле изложене нацистичким спаљивањима (прва књига о Емилу сматрана је превише популарном и превише безопасном, избегавајући тако забрану).
4 Адаптација
Прича је снимана неколико пута. У раној немачкој верзији из 1931. године приказан је по сценарију младог Били Вајлдер-а, са ауторским радовима Emeric Pressburger-а, где је Rolf Wenkhaus глумио Емила. Филм је стекао комерцијални успех и сматра се најбољом филмском адаптацијом. Следиле су верзије снимљене 1935. године (Уједињено Краљевство, римејк филма из 1931), 1954. године (Западна Немачка, поново римејк филма из 1931), 1964. године (Сједињене Америчке Државе, продукција Волт Дизни кампаније ), Emiler Goenda Bahini (Бангладеш, 1980) и 2001. године (Немачка). Такође је постојала британска телевизијска серија из 1952. године која је сажела причу у три 35-минутне епизоде.
"Red Earth Theatre" је направио прву сценску адаптацију Емила и детектива у Великој Британији. У продукцији MAC-а (Бирмингем), њихова продукција је гостовала у Енглеској од септембра до новембра 2013. године. Прилагодиле су је и режирале Wendy Rouse и Amanda Wilde, а дизајнирала Laura McEwen.
У децембру 2013. године адаптација Карла Милера приказана је на главној Оливијеровој сцени у лондонском Националном позоришту, у продукцији коју је режирао Bijan Sheibani, а дизајнирао Bunny Christie .Емил и детективи су у великој мери помогли покретање поджанра дечије детективске фантастике, приказујући групе деце како се удружују како би решавали мистерије и хватали криминалце, што је на енглеском језику постало популарно кроз списе Енид Блитон.


Мост за Терабитију (Bridge to Terabithia) америчка је фантастична филмска драма из 2007. у режији Габора Чупао (његов редитељски деби), по сценарију Дејвида Л. Патресона и Џефа Стоквела. Филм је заснован на истоименом роману Кетрин Патерсон из 1977, а главне улоге су играли Џош Хачерсон, Анасофија Роб, Бејли Медисон, Зои Дешанел и Роберт Патрик. У филму, адолесценти Џеси Аронс (Хачерсон) и Лесли Берк (Роб) стварају „Терабитију”, измишљени свијет, који користе да се носе са својом проблематичном стварношћу и како би заједно проводили вријеме.
Роман је заснован на догађајима из дјетињства сина Кетрин Патерсон, који је наставио да пише сценарио за филм; Чупо је ангажован крајем 2005, а остатак главне глумачке екипе је убрзо окупљен. Главно фотографисање је почело у фебруару 2006. и трајало је до априла исте године и цјелокупно је изведено у Окланду. Био је то посљедњи филм Мајкла Чепмена као директора фотографије, прије његовог пензионисања и смрти 2020. године.
Мост за Терабитију је премијерно приказан у Сједињеним Државама 16. фебруара 2007, за чује дистрибуцију је био овлашћен Buena Vista Pictures. Добио је позитивне критике, уз похвале за визуелни приказ, глумачке улоге и вјерност изворном материјалу. Филм је зарадио 137,6 милиона америчких долара. На 29. додјели Награда за младе умјетнике, филм је освојио свих пет награда за које је био номинован.


Овај списак краљева и владајућих краљица Краљевине Енглеске почиње са Алфредом Великим, који је у почетку владао Весексом, једним од седам англосаксонских краљевстава која су касније начинила модерну Енглеску. Алфред је себе прогласио краљем Англосаксонаца од 886. године, и иако није био први краљ који је тврдио да влада свим Енглезима, његова владавина представља почетак прве непрекинуте лозе краљева која је владала целом Енглеском, династије Весекс.
Аргументи се наводе за неколико различитих краљева за које се сматра да су контролисали довољно англосаксонских краљевстава да би се могли сматрати првим краљем Енглеске. На пример, Офу од Мерсије и Егберта од Весекса популарни писци понекад описују као краљеве Енглеске, али историчари не сматрају да су њихове широке власти биле део процеса који је водио ка уједињеној Енглеској. Историчар Сајмон Кејнс наводи, на пример, да је „Офа био вођен жудњом за моћи, а не визијом енглеског јединства; и оно што је оставио била је репутација, а не наслеђе”. Ово се односи на период у касном 8. веку када је Офа остварио доминацију над многим краљевствима јужне Енглеске, али која није преживела његову смрт 796. године. Исто тако, 829. године Егберт од Весекса је освојио Мерсију, али је убрзо изгубио контролу над њом.
Тек крајем 9. века једно краљевство, Весекс, постало је доминантно англосаксонско краљевство. Његов краљ, Алфред Велики, био је господар западне Мерсије и користио је титулу Краљ Англа и Саксонаца, али никада није владао источном и северном Енглеском, која је тада била позната као Данелаг, коју су раније освојили Данци из јужне Скандинавије. Његов син Едвард Старији освојио је источни Данелаг, али Едвардов син Етелстан је постао први краљ који је владао целом Енглеском када је освојио Нортамбрију 927. године, а неки савремени историчари га сматрају првим правим краљем Енглеске. Титула „Краљ Енглеза” или Rex Anglorum на латинском, први пут је коришћена за описивање Етелстана у једној од његових повеља 928. година. Стандардна титула за монархе од Етелстана до Јована била је „Краљ Енглеза”. Кнут Велики, Данац, први је себе назвао „краљем Енглеске”. У норманском периоду „Краљ Енглеза” је остао стандард, уз повремену употребу титула „Краљ Енглеске” или Rex Anglie. Од Јованове владавине па надаље, све друге титуле су се избегавале у корист „краља” или „краљице Енглеске”.
Кнежевина Велс је инкорпорирана у Краљевину Енглеску 1284. године, а 1301. године краљ Едвард I прогласио је свог најстаријег сина, будућег краља Едварда II, за принца од Велса. Од тог времена, најстарији синови свих енглеских монарха, осим краља Едварда III, носили су ову титулу.
Када је краљица Елизабета I умрла без наследника 1603. године, шкотски краљ Џејмс VI наследио је енглеску круну као Џејмс I од Енглеске, ујединивши круне Енглеске и Шкотске у персоналну унију. Краљевском прокламацијом, Џејмс је себе назвао „краљем Велике Британије”, али такво краљевство заправо није створено све до 1707. године, када су се Енглеска и Шкотска ујединиле за време владавине краљице Ане да формирају нову Краљевину Велике Британије, са јединственим британским парламентом у Вестминстеру. Ово је означило крај Краљевине Енглеске као суверене државе.
1 Списак монарха
!Наслов
!слика
!Почетак владавине
!Крај владавине
!род
Алфред Велики
око 886.
26. октобар 899.
Династија Весекс
Едвард Старији
26. октобар 899.
17. јул 924.
Династија Весекс
Етелстан Сјајни
924.
27. октобар 939.
Династија Весекс
Едмунд I Величанствени
27. октобар 939.
26. мај 946.
Династија Весекс
Едред
26. мај 946.
23. новембар 955.
Династија Весекс
Едви
23. новембар 955.
1. октобар 959.
Династија Весекс
Едгар I Мирољубиви
1. октобар 959.
8. јул 975.
Династија Весекс
Едвард II Мученик
8. јул 975.
18. март 978.
Династија Весекс
Етелред Неспремни
18. март 978.3. фебруар 1014.
1013.23. април 1016.
Династија Весекс
Свен I Рашљобради
25. децембар 1013.
3. фебруар 1014.
Династија Книтлинга
Едмунд Гвоздени
23. април 1016.
30. новембар 1016.
Династија Весекс
Кнут Велики
18. октобар 1016.
12. новембар 1035.
Династија Книтлинга
Харолд I од Енглеске
12. новембар 1035.
17. март 1040.
Династија Книтлинга
Хартакнут
17. март 1040.
8. јун 1042.
Династија Книтлинга
Едвард Исповедник
8. јун 1042.
5. јануар 1066.
Династија Весекс
Харолд II Енглески
6. јануар 1066.
14. октобар 1066.
Династија Годвин
Едгар Етелинг
15. октобар 1066.
17. децембар 1066.
Династија Весекс
Вилијам I Освајач
25. децембар 1066.
9. септембар 1087.
Норманска династија
Вилијам II
26. септембар 1087.
2. август 1100.
Норманска династија
Хенри I
5. август 1100.
1. децембар 1135.
Норманска династија
Стивен од Енглеске
22. децембар 1135.
25. октобар 1154.
Династија Блоа
Хенри II Плантагенет
19. децембар 1154.
6. јул 1189.
Династија ПлантагенетАнжујци''''Норманска династија
Ричард I Лавље Срце
3. септембар 1189.
6. април 1199.
Династија Плантагенет
Јован без Земље
27. мај 1199.
19. октобар 1216.
Династија Плантагенет
Хенри III Плантагенет
28. октобар 1216.
16. новембар 1272.
Династија Плантагенет
Едвард I Плантагенет
20. новембар 1272.
7. јул 1307.
Династија Плантагенет
Едвард II Плантагенет
8. јул 1307.
20. јануар 1327.
Династија Плантагенет
Едвард III Плантагенет
25. јануар 1327.
21. јун 1377.
Династија Плантагенет
Ричард II Плантагенет
22. јун 1377.
29. септембар 1399.
Династија Плантагенет
Хенри IV Ланкастер
30. септембар 1399.
20. март 1413.
Династија Ланкастер
Хенри V Ланкастер
21. март 1413.
31. август 1422.
Династија Ланкастер
Хенри VI Ланкастер
1. септембар 1422.3. октобар 1470.
4. март 1461.11. април 1471.
Династија Ланкастер
Едвард IV Јорк
4. март 1461.11. април 1471.
3. октобар 1470.9. април 1483.
Династија Јорк
Едвард V Јорк
9. април 1483.
25. јун 1483.
Династија Јорк
Ричард III
26. јун 1483.
22. август 1485.
Династија ЈоркДинастија Плантагенет
Хенри VII Тјудор
22. август 1485.
21. април 1509.
Династија Тјудор
Хенри VIII Тјудор
22. април 1509.
28. јануар 1547.
Династија Тјудор
Едвард VI Тјудор
28. јануар 1547.
6. јул 1553.
Династија Тјудор
Џејн Греј
10. јул 1553.
19. јул 1553.
Q738176
Мери I Тјудор
19. јул 1553.
17. новембар 1558.
Династија Тјудор
Елизабета I Тјудор
17. новембар 1558.
24. март 1603.
Династија Тјудор
Џејмс I Стјуарт
24. март 1603.
27. март 1625.
Династија Стјуарт
Чарлс I Стјуарт
27. март 1625.
30. јануар 1649.
Династија Стјуарт
Чарлс II Стјуарт
29. мај 1660.
6. фебруар 1685.
Династија Стјуарт
Џејмс II Стјуарт
6. фебруар 1685.
23. децембар 1688.
Династија Стјуарт
Мери II од Енглеске
13. фебруар 1689.
28. децембар 1694.
Династија Стјуарт
Вилијам III Орански
13. фебруар 1689.
8. март 1702.
Династија Орање-Насау
Ана од Велике Британије
8. март 1702.
1. мај 1707.
Династија Стјуарт
!
!


Квинт Хереније Етрускус Месије Деције (Quintus Herennius Etruscus Messius Decius; око 227 — Абрит, 1. јул 251) је био римски цар 251. године, током заједничке владавине са својим оцем, Децијем Трајаном. Цар Хостилијан био је његов млађи брат.
Хереније је рођен у провинцији Панонији, током војничке службе свог оца. Његова мајка је била Херенија Етрусцила, из познате сенаторске фамилије. Хереније је пратио оца као војни трибун у ратном походу 248. године, када се Деције Трајан, по наређењу цара Филипа Арабљанина, разрачунавао са једном војном побуном на дунавском лимесу. Деције је имао успеха у овом рату, али се и сам побунио против цара наредне године. Трупе су га извикале за цара и Деције Трајан је кренуо према Италији и победио царске трупе код Вероне или код Бероја (у данашњој Албанији). У Италији, када је завладао Деције Трајан, Хереније Етрускус је добио титулу принцепс јувентутис (princeps iuventutis) чиме је формално проглашен за наследника престола.
Почетком 251. године, Деције је доделио Херенију Етрурску титулу Августа, унапређујући га тако у ранг савладара. Те године Хереније Етрускус је био и конзул. Отац и син, као савладари, напали су Остроготе, да би их казнили због њихових пљачкашких упада. Хостилијан је тада остао у Риму. Међутим, остроготски вођа Книва тешко је поразио Римљане, који су били поражени и у бици код Абрита. Хереније Етрускус је тада погинуо, погођен непријатељском стрелом. Деције је преживео, али су га истог дана убили његови војници. Хереније Етрускус је био први римски цар којег су непријатељи убили у бици.
Кад су вести о поразу стигле, војска је извикала Требонијана Гала за римског цара. Али, владавина Хостилијана је ипак потрајала још неко време, пре него што је страдао од куге.


Кобу гатаи (Јап. 公武合体, Kōbu gattai - Савез царског двора и шогуната) била је политички правац Јапана током Бакумацу периода са идејом да се обе владајуће стране (шогунат и царски двор) уједине.
Ова идеја усвојена је након убиства високог званичника Ии Наосукеа 1860. године. Имајући у виду нагли пораст негативног мишљења становништва према странцима (праћен политиком Соно џои покрета), влада шогуната је покушала да ублажи свој утицај усвајајући компромисну идеју Кобу гатаи будући да је култ цара као владара све више растао. Ова идеја предложена је од стране округа Сацума и Мито али упркос венчању шогуна Токугаве Ијемочија и царске принцезе Нинко (млађа сестра цара Комеија) током следећих година ће ипак доћи до сукоба између две династије што доводи до Бошин рата. Рат је завршен победом царске војске и потпуним повлачењем шогуна из политике.


Мали принц из Африке (Mali princ iz Afrike) је књига намењена деци узраста од 9 до 14 година, чији је аутор Милан Петек Левоков (Milan Petek Levokov) објављена 2023. године у издању Volosov hramа из Пекела, Словенија. Књигу је илустровала Наташа Грегорич Набхас.
1 О књизи
Књига је настала тако што је аутор био погођен вешћу о потопљеном чамцу са избеглицама коју је чуо на радију. Инспирисан догађајем написао је ову дирљиву причу о измишљеном дечаку који је имао среће да преживи баш један такав догађај. Ово је прича о Малом принцу, али не о оном из свемира, који је на нашу планету стигао са астероидом ознаке Б612. Овај Мали принц долази из Африке и црне је пути, коврџаве косе црне као угаљ, са само белим очима и снежно белим зубима. Кад се осмехне, сунце као да сија из њега, оно које је донео са собом из Африке.
Овај Мали принц са мајком и другим избеглицама бежи са црног континента преко Средоземног мора, доживљава бродолом али га спашава грчки рибар. Аутор књиге се причом о овом догађају упушта у питање имиграционих токова.Мали принц из Африке је прича о два уметника - сликару, који је истовремено и капетан, и дечаку, који се споразумева цртежима. То је прича о везама које настају између људи са различитих обала и који превазилазе различитости боје коже. То је прича о људској пожртвованости и храбрости.


Аријана Таламона (Arianna Talamona; рођена 5. јуна 1994. у Варезеу, Италија) је италијанска параолимпијска пливачица која се такмичи на међународним такмичењима.
Таламони је дијагностикована Штрумпел-Лоренова болест која погађа њену кичмену мождину и због које користи инвалидска колица. Ово медицинско стање је наследила од мајке. Таламона је почела да плива са осам година како би ојачала мишиће и почела је да се такмичи на међународном нивоу на Европском првенству у пливању IPC 2011. у Берлину, где се такмичила у четири дисциплине, али није освојила медаље.
Аријана Таламона је освајачица сребрне медаље на Параолимпијским играма у Токију 2020. године.
Аријана Таламона проглашена је алумном године 2024. од стране Универзитета Милано-Бикока. Награду за алумну године добила је од стране BicoccAlumni, удружења алумниста Универзитета Милано-Бикока.
1 Види такође
Параолимпијске игре


Physalis infinemundi је изумрла врста из рода Physalis (која укључује перуанску јагоду, томатиљо и физалис) позната по два фосилизована воћа пронађена у формацији Лагуна дел Хунко у провинцији Чубут, Аргентина, који датирају из еоцена, а стари су 52 милиона година. Име врсте потиче од "in fine mundi", а значи "на крају земље", што се односи на чињеницу да је расла на крајњем југу. Фосил је био знатно старији од доба диверзификације које су предвиделе претходне студије молекуларног сата Solanaceae, које су процениле да је породица као целина настала пре око 30 милиона година. Фосили су веома слични модерним врстама Physalis, са 5 различитих режњева. Сматра се да је окружење у време таложења била прашума.
1 Фосил
Пронађен у Патагонији, радиометријско датирање фосила је показало старост од 52 милиона година. Ово је 12 милиона година старије од процена заснованих на молекуларном датирању, које претпоставља да се мутације јављају у скоро тачном интервалу, тако да разлике између сродних биљака показују када су се разишле. Када је једном представљен као са скоро сатним механизмом у прецизности, последњи метод датирања се све више показује као далеко мање прецизан него што се раније тврдило. Фосил показује отисак који подсећа на стабло биљке и плод. „Воће” је делимично прекривено са око пет режњева, сепалима првобитног цветног пупољка. Овај образац изгледа скоро идентично роду Physalis. На основу локације фосила и других доказа око њега, сматра се да је биљка постојала у умереној кишној шуми близу планине, пре распада последњег "супер континента".
Фосили чувају неколико карактеристика које заједно представљају Physalis. Ово укључује високо надуване, у облику фењера, петоделне, угаоне, правилне чашице које покривају велику, меснату бобицу (плод), заједно са комбинацијом инвагиниране основе, робусних примарних вена које се завршавају на врховима режња и секундарне вене које се рачвају испред синуса. Сва ова запажања наглашавају блиску везу фосила са језгром Physalis.
2 Опис
Очувана стабљика је дужине 18,8 мм, а ширине 1 мм. Чашица потпуно окружује бобицу, петерокрака, угаона, делимично отворена на врху, дужине 25,2 мм, а ширине 13,2 мм на холотипу, а 21,6 мм к 17,6 мм на паратипу. Режњи чашице су једнаке величине, а врхови су оштри троугласти. Бобице су округле, спљоштене и угљенисане од фосилизације, испуњавају целу ширину чашице и изгледају површинским рељефом да се протежу на врху скоро до синуса режња. Семе није сачувано.


Ема Радујко (Бања Лука, 20. јун 2004) српска је певачица и тиктокерка. Истакла се 2020. путем платформе TikTok, док је 2022. објавила сингл Топ. Године 2023. потписала је уговор с дискографском кућом Seven Sky и издала свој мини-албум Афродита.
1 Биографија
Рођена је 20. јуна 2004. године у српској породици у Бањој Луци, а неко време је живела и у Хрватској. Године 2020. почела је да снима видео-записе за TikTok, где је убрзо стекла популарност. У мају 2022. објавила је дебитантски сингл Топ за издавачку кућу IDJ Tunes, а у јуну 2023. и деби албум Афродита за Seven Sky. Албум је представила током наступа на фестивалу Belgrade Music Week у јуну 2023. године, где је истакла заставу дугиних боја у знак подршке правима ЛГБТ+ особа у Србији. Међутим, значајан део публике је дочекао са звиждуцима због овог геста, након чега је гађана пластичним флашама.
2 Дискографија
Мини-албуми
Афродита (2023)
Синглови
Топ (2022)
Иди ми, дођи ми (2023)
Тајно моја (са Албином, 2023)
Coco Bani (2023)
Жена фудбалера (2023)
Да боли (2023)
Полу жена, полу мачка (са Албином, 2023)
Тетовиран (2023)
Са другом (2023)
Бенг бенг (са Ин вивом, 2024)
Карамела (2025)
Москва (2025)


Изабела од Мајорке (Каталонски: Elisabet) (1337–1406. године) била је титуларна краљица Мајорке и грофица од Русијона и Сердање од 1375. године, до своје смрти. Била је последњи титуларни монарх Мајорке.
1 Биографија
1.1 Младост
Била је ћерка краља Џејмса III и његове прве жене, краљице Констанце Арагонске. Њена бака и деда по мајци били су краљ Алфонсо IV од Арагона и његова прва жена грофица Тереза д'Ентенса. Њена бака и деда по оцу били су Фердинанд од Мајорке и његова супруга Изабел де Сабран. Након смрти њене мајке, Изабелин отац се поново оженио краљицом Виолантом од Виларагута, која је Изабели родила полусестру по имену Ескларамунда, која је умрла млада.
Њен отац је изгубио краљевство (1343. године) и погинуо је у бици код Луцмајора (1349. године) од стране краља Переа IV од Арагона. Изабелу је са братом и маћехом заробио њен ујак краљ Пере IV после битке у којој јој је погинуо отац. Наводно, староседеоци Каталонци су се због тога разбеснели и провалили су у затвор да ослободе Изабелу и њеног брата. Међутим, други извори наводе да је била затворена у самостан Кларисана у Валенсији са својом маћехом. Ослобођена је 1358/59. године, трудом своје маћехе, под условом да се одрекне права на Мајорку.
1.2 Титуларна владавина брата
Дана 4. септембра 1358. године, Изабела се удала за Јована II Палеолога, маркиза од Монферата, у Монпељеу, а уговор је званично потписан 12. октобра 1358. године. Њен брак је уговорила њена маћеха, која је тада живела на двору Монферата. Брак је био донекле контроверзан, јер је натерао цара Карла IV Луксенбурга да се окрене против маркиза Јована II. Током њиховог брака, маркиз Јован II је имао маркгрофица Изабелу као сведока извршења неколико докумената.
Маркиза Изабела је имала близак однос са својим братом и пратила га је током његове инвазије на Русељон. Џејмса је нажалост заробио краља Енрике II од Кастиље, али уз помоћ своје снаје, маркгрофица Изабела је успела да га откупи 1370. године.
1.3 Титуларна краљица
Маркиза Изабела је била жена „гигантског раста“. Она је наследила титуле и претензије на Краљевину Мајорку, као и поседе, од свог брата краља Џејмса IV, који је наводно умро на њеним рукама, након његове смрти 1375. године.
Маркгрофица Изабела Палеолог ни у једном тренутку није могла да предузме озбиљан покушај да поврати своје територије. У свом покушају да поврати трон, маркиза Изабела је покушала да усвоји Луја I, титуларног краља Сицилије и Јерусалима, и прогласи га за свог наследника и намесника - савладара 1375. године, али изгледа да је изгубила право од краљице Јоване I од Напуља. Маркиза Изабела је касније продала своја права на Мајорку Лују I у замену за годишњу апанажу од 12 стотина фунти, једнократну уплату од 5 хиљада франака и место у Замак и замак Галарг . Луијев циљ је био да анектира Русељон како би обезбедио тампон против арагонске експанзије. Лујеви наследници су наставили да укључују Мајорку међу своје титуле иако никада нису покушали да освоје острвско краљевство.
Године 1375. Изабела се у тајности поново удала (маркиз Јован II Палеолог је умро 1372. године) за Конрада од Рајшаха и Јунгнауа. У браку је рођен син Михаило; касније су се раздвојили.
Њена деца нису хтела да буду краљеви Мајорке, али њена једина ћерка, Маргарета, прихватила је да поврати своја права на Арагон да буде мајка будућег краља Мајорке, тражила је права на престо за свог сина, грофа Џејмса II од Ургела.
Маркиза Изабела Палеолог је умрла у Француској око 1406. године.
2 Деца
Маркиза Изабела и маркиз Јован II Палеолог су имали петоро деце:
Отон III од Монферата (1358–1378);
Јован III од Монферата (1360–1381);
Теодор II од Монферата (1364–1418);
Вилијам (1365–1400);
Маргарета (око 1365-1420), удата 1375. године, за Петра II од Ургела.
Са Конрадом је имала сина:
Михаила од Рајшаха и Јунгнауа.