Пешадија је најмасовнији, универзалан род Војске Србије.
0.1 Организација и структура
У формацији Војске Србије пешадијске јединице се налазе у оквиру вида Копнене војске. Сваки бригада има по два пешадијска батаљона, а изузетак је била 1. бригада копнене војске која у својој формацији имала само један пешадијски батаљон до формирања 2019. године и другог, 111. пешадијског батаљона
0.1.1 Пешадијски батаљони у бригадама Копнене војске
11. Пешадијски батаљон
111. Пешадијски батаљон
21. Пешадијски батаљон
22. Пешадијски батаљон
31. Пешадијски батаљон
32. Пешадијски батаљон
41. Пешадијски батаљон
42. Пешадијски батаљон
0.2 Задаци
Као основни носилац разноврсних борбених дејстава, у садејству са осталим родовима и видовима, или уз њихову подршку, одржава интензитет оружане борбе на целом ратишту и у најтежим условима агресије.
0.3 Обука
Основна обука војника рода пешадија, I фаза I периода обуке, спроводи се у три центра за обуку Команде за обуку Војске Србије.
Стручна специјалистичка обука за војноевиденционе специјалности рода пешадија, II фаза I периода обуке, изводи се у Центру за обуку Копнене војске (КоВ) и то за војнике свих 14 специјалности рода пешадије.
Због масовности рода пешадије, стручноспецијалистичка обука војника-стрелаца се поред Центра за обуку КоВ спроводи и у три центра за обуку.
Даљу обуку војници рода пешадије настављају у јединицама у којима су распоређени након стручноспецијалистичке обуке.
Подофицири се обучавају и стручно усавршавају у Центру за обуку и усавршавање подофицира.
Официри рода пешадије образују се на Војној академији кроз студијски програм менаџмента у одбрани на изборном подручју - модулу пешадија у трајању од четири године.
0.4 Наоружање и опрема
0.4.1 Стрељачко наоружање
Пиштољ 9mm ЦЗ99
Аутоматски пиштољ 7.65mm M84
Аутоматска пушка 7.62mm M70A/M70B1
Аутоматска пушка 5.56mm M21С
Хеклер и Кох МП5
Далекодометни снајпер 12.7mm М93 Црна Стрела
Застава М93 (БГА)
Снајперска пушка 7.9mm M76
Снајперска пушка 7.62mm M91
Аутоматска пушка M85
Аутоматска пушка M90
Аутоматска пушка M77
Пушкомитраљез 7.62mm M72
Митраљез 7.62mm M84
Митраљез 12.7mm M87
0.4.2 Минобацачи
Минобацач М74 120mm
Минобацач М75 120mm
0.4.3 Против-оклопни ракетни системи
Бумбар
9М14 Маљутка
9К111 Фагот
М-79 Оса
М-80 Зоља
М90 Стршљен
0.4.4 Униформе
униформа М-10
униформа М-93
0.4.5 Средства заштите
шлем М-97 С/П "Миле Драгић"
борбени прслук М-99 "Миле Драгић"
заштитна маска М2Ф "Трајал"
заштитна маска М2ФВ "Трајал"
заштитна маска М3 "Трајал"
0.5 Дан пешадије
Као војни празник у Војсци Србије обележава се 16. новембар - Дан пешадије.
Тог дана 1914. године почела је Колубарска битка, у којој је учествовало 11 пешадијских и 1 коњичка дивизија Српске војске.
Овај датум се обележава истовремено и као Дан Центра за обуку копнене војске.
0.6 Историјат
Пешадија као најстарији род вуче корене још из периода Средњег века.
0.6.1 Устаничка пешадија
У модернијој историји Србије, током устанка када је започет процес обнављања српске државности и успостављена прва организована оружана сила, Српска устаничка војска делила се на три рода, пешадију, коњицу и артиљерију. Пешадија је била најбројнија и представљала је главну ударну снагу. У почетку устаници су били наоружани скромним пољопривредним алатом попут секира и коса. Ватрено оружје имали су само војводе и њихова пратња. Напретком устанка долази и до масовнијег наоружавања устаника, па су пешаци имали дуге пушке кремењаче са по једним или два пиштоља и јатаганом. Обуку војске у почетку устанка изводили су старешине из Кочине крајине и Мустафа-пашине војске, а касније и српски официри пребегли из Аустрије као и Руси. Главни наставници пешадијске обуке били су Прока Славонац из Пакраца, Мијаило Ђуковић и његов ађутант Јаков Јакшић, Ђорђе Симић, Коста Глигорић, Мијајло Костић, П. Зрнић и Димитрије Симоновић, сви из Војне границе са рангом капетана и звањем егзерцир-мајстора. Мијаило Ђуковић је сматран најстаријим међу егзерцир-мајсторима.
Карађорђе средином децембра 1808. године на основу решења Правитељствујушчег совјета заповедио нахијским старешинама да од 3. јануара 1809. године оснују једну до две компаније регуларне војске, зависно од броја становника у нахији. Регулаши је, према вождовој замисли, требало да послуже као пример народној војсци. Оснивању регуларне војске велики допринос дао је и руски поручник Илија Угричић Требињски Новокрштени, узевши учешће у обучавању регулаша у Београду.
Са стварањем регуларне војске уводи се и прва војна униформа. Официри, као и тобџије, добошари и сигналисти су имали руску униформу како у регуларној тако и у народној војсци. Пешаци редовне војске били су обучени у униформу скројену према народној ношњи. На глави су имали црне клобуке са подбрадником од црног каиша са мало узаном надстрешницом и тробојном ружицом. За лето је сваки војник имао од црног сукна јелек-грудњак и до испод кукова кратко позатегнуто гуњче са рукавима, кошуљу и гаће од јаког платна, доколенице од белог сукна са чарапама исплетеним од подебелог вуненог плетива и опанке на ногама. За зиму је сваки војник имао панталоне од црног сукна и дугачки гуњ до колена.
Војник је био наоружан пушком са бајонетом, преко рамена носио је два црна каиша, и о једном је висио патронаш, а о другом војнички нож. Имао је још и струнену торбу са упртима у којој је носио преобуку, храну и остале војничке потребе.
0.6.2 Пешадија у Кнежевини и Краљевини Србији
Прве Српске војне јединице након Другог српског устанка основане су крајем фебруара 1825. године. 1. маја исте године у Кнежевини Србији стајаћа војска је бројала укупно 1.147 војника у 12 чета (кумпанија) распоређених по нахијама. Стајаћа војска је названа уписним пандурима, како њено формирање не би привукло пажњу Турске.
Након хатишерифа из 1830. године кнез Милош наставља са изградњом војске. Већ 1832. године Србија има два пешадијска батаљона са укупно 8 пешадијских чета. Војска тада броји укупно 2.417 људи, од чега 1.830 пешака. Формација, као и гарнизони нису били стални, и често су мењани по кнежевом нахођењу. Пешадијска гарда, претеча данашње Гарде Војске Србије, основана је у мају 1830. године.
Упоредно са стајаћом војском, развијана је и народна војска, као главнина српске националне оружане силе, која се дизала по нахијама и кнежинама.
Током Хусеин-бегове буне у Босни Србија мобилише војску од 18.000 пешака и 2.000 коњаника.
Након абдицирања кнеза Милоша 1839. године, и смрти његовог сина Милана исте године, на престо долази Карађорђев син, Александар Карађорђевић који влада до 1858. године са Уставобранитељима. Уставобранитељи су одмах распустили стајаћу војску. Према војном закону из 1839. године, војску чине 4 батаљона, по 4 чете јачине 243 човека. У овом периоду војска је под управом Министарства унутрашњих дела.
Први и други пешадијски батаљон 30. новембра 1845. године добијају своје заставе и дипломе уз њих.
Из бојазни од окупације Аустрије, Кнежевина Србија се припрема за рат, те је утврђено да се може подићи 94.000 припадника народне војске.
У време када се већина армија преоријентисала на модерније спреда пунеће пушке "каписларе", Кнежевина Србија располаже са 15.000 глаткоцевних државних "кремењача".
Покушај набавке 2.000-3.000 модерних карабина из Француске 1852. године није реализован због ембарга великих сила. Године 1856. уговорена је набавка 10.000 мускета произведених у Белгији. До краја 1858. године Србији је испоручено тек 8.316 пушака, док је Аустрија запленила 774 пушке у Земуну. Није испоручено 910 пушака, као и остало артиљеријско и коњичко наоружање. Квантитет набављених пушака М.1856 није задовољавао потребе Српске војске. Из тог разлога одлучено је да се конвертују "кремењаче" на "каписларе".
По повратку на престо 1858. године, кнез Милош изузима војску из министарства унутрашњих дела и ставља је под своју директну команду. Војска је повећана бројчано, са 2.529 на 3.529 људи, а пешадијску компоненту чини један пук јачине 4 батаљона. Кнеза Милоша наслеђује кнез Михаило који започиње модернизацију војске. Иницијатор модернизације је француски пуковник Иполит Монден који је од 1861. године на челу Главне војне управе, која од 1862. године постаје Министарство воено. У том периоду се устројава и Народна војска, у којој су сви Срби старости од 20 до 50 година, изузев свештеника и физички неспособних. Народна војска броји 17 пукова, у сваком политичком округу по један. Пукови се деле на батаљоне, по један у сваком срезу (укупно 62 батаљона), а они на чете по општинама. Реално стање на терену је било да народна војска постоји само на папиру, није имала увежбано људство ни исправно наоружање. У наредном периоду држава финансира наоружавање народне војске. Било је предвиђено да се у оквиру народне војске нађе 200.000 људи под оружјем, а Кнежевина Србија је у том периоду располагала само са 20.000 пушака "капислара", од чега већина старих преправљених кремењача, а око 8.000 модерних "белгијанки". Зато је 1862. године из Русије купљено 36.200 глаткоцевних перкусионих пушака М.1845 и 3.000 жлебљених "капислара" М.1854. Застареле пушке М.1845 из периода Кримског рата нису задовољиле потребе Српске војске, па су олучене у крагујевачкој Пушкарници. Из Аустрије је 1866. године увезено 27.000 перкусионих ожлебљених "спредњача" система Лоренц М.1854 првобитно намењених тржишту Северне Америке, а 1867. канцелар Бизмарк одобрава набавку 28.000 саксонских "капислара" М.1850/56, исто намењених Америчком тржишту. Ове набавке погодио је престанак грађанског рата у Северној Америци.
Под кнезом Миланом, који је наследио убијеног кнеза Михаила, систематизована је и уређена војна хијерархија. Устројени су главна - дивизијска команда целокупне стајаће војске и команде родова. Пешадија је устројена у Пешадијску бригадну команду, коју су чинили 1. и 2. пешадијски пук од по два батаљона.
У Први српско-турски рат 1876. године Кнежевина Србија улази потпуно неспремна, са застарелим наоружањем. Мобилисано је око 100.000 људи, 158 батаљона I и II класе, 18 батаљона III класе, 18 ескадрона, 44 батерије са око 210 оруђа, 6 пионирских батаљона, 6 болничких чета. Насупрот слабо наоружаној Српској војсци, Турска је имала добро наоружану војску са модерним пушкама и топовима. Први српско-турски рат осуђен на пораз због низа неповољних околности, завршен је је миром. Србија је претрпела око 2.000 губитака. За разлику од првог, Други српско-турски рат је поред сличних губитака имао повољнији исход. Војска је реорганизована од стране министра војног, пуковника Сава Грујића у пет корпуса. Војска улази у рат са јачином од 89.000 војника и 232 топа. Током 1877. године у Аустрији је набављено и 6.000 стандардних пешадијских пушака 14,8 mm M.1870. Након овог рата Кнежевина Србија стиче територијално проширење и независност од Турске.
По стицању независности извршена је реформа са циљем јачања војске, поготову стајаће. Формирана је Дивизија од Пешадијске бригаде (два пука по 5 батаљона), Артиљеријске бригаде (4 пука по 2 дивизиона по 4 батерије), Инжињеријског пука (по један пионирски и понтонирски батаљон), Коњичког пука (4 ескадрона). Народна војска, подељена на I и II класу, формирана је у 4 корпуса (Шумадијски, Моравски, Тимочки, Дрински) од по 2 дивизије. Артиљеријска школа претворена је у Војну академију, а 1881. формиран је 3. пешадијски пук и одобрен кредит од 6 милиона динара за набавку 100.000 једнометних пушака Mauser-Koka M.80 калибра 10,15 mm. Главни генералштаб формиран је 1876, као орган Министра војног по грани командовања који се у рату претварао у Врховну команду.
Године 1882. проглашењем кнеза Милана за краља, Србије постаје краљевина. Законом о устројству војске од јануара 1883. године укинута је народна војска, и војска је подељена на три позива. Исте године спроведено је разоружање народне војске, што изазива велико незадовољство у народу, поготову у источној Србији где избија и Тимочка буна.
Својевољом краља Милана Србија улази у беспотребан рат са уједињеном Бугарском 1885. године који губи.
Када је краљ Милан 1889. абдицирао у корист свог малолетног сина Александра, развој војске је за тренутак застао. У том периоду гради се велико незадовољство у војсци које ескалира атентатом на младог краља Александра и краљицу Драгу, који су извели официри окупљени око завереничке групе Црна рука. Након преврата на престо се враћа династија Карађорђевић са краљем Петром I. То представља преломни тренутак у унутрашњој и спољној политици Србије. Истовремено пропада Турско царство на југу, а расту тензије са Аустроугарском на северу. И поред великих проблема у самој војсци насталих након преврата, спроводе се припреме за предстојеће Балканске ратове.
0.6.3 Балкански ратови и Први светски рат
Српска војска је у Први балкански рат ушла са следећим пешадијским наоружањем:
195.671 брзометних "маузерки" 7 mm (M.99, М.99/07, М.80/07, М.10),
23.655 једнометних "кокинки" 10.15 mm М.18,
9757 брзометних маузерових карабина 7 mm М.08,
52.859 једнометних "берданки" No.2 M.70 калибра 10,67 mm и
250 митраљеза 7 mm Максим М.09.
У току Првог светског рата, 1914.1918 године, Српска војска је имала укупно 3.712 активних официра, од чега је највећи број био пешадијских, 2.361. Резервни официрски кор бројао је 6.725 људи, од чега је било 5.292 пешадијских резервних официра.
Оперативна војска коју су сачињавали I и II позив у свом саставу имала је 11 пешадијских дивизија, шест I и пет II позива. У саставу дивизије I позива улазила су четири пешадијска пука са укупно 16 батаљона, и по један пољски артиљеријски и коњички пук. Формацијска бројна стања у пешадијским пуковима I позива износила су од 4.421 до 4.453 човека.
Дивизије II позива у свом саставу су имале три пешадијска пука са укупно 12 батаљона, један пољски артиљеријски дивизион и један коњички дивизион.
Дивизије су биле распоређене у три армије и Ужичку војску.
У том саставу Српска војска води успешно води у прве три аустроугарска офанзива на Србију. Извојеване су победе у Церској, Дринској и Колубарској бици. Губици након операција 1914. године су износили укупно 163.546 људи, од чега 22.247 погинулих, 95.695 рањених, 418 контузованих и 45.159 несталих, углавном заробљених, официра, подофицира и војника.
У току 1915. формиране су још две дивизије, Брегалничка и Вардарска, па је Српска војска у свом формацијском саставу у време тројне аустро-угарско-бугарско-немачке офанзиве у јесен 1915. године имала 13 пешадијских и једну коњичку дивизију. У том периоду су претрпљени и највећи губици, нарочито након одступања војске преко Црне Горе и Албаније у зиму 1915. и 1916. године. Тада је заробљено око 170.000 официра, подофицира и војника, а број умрлих и рањених припадника Српске војске износио је око 94.000.
Након повлачења војске у Грчку због огромних губитака извршена је реорганизација од 27. фебруара 1916. Формација је била слабије јачине него 1914. године.
Пешадијска дивизија је у свом саставу имала две пешадијске бригаде са по два пука, сваки пук по три батаљона, а сваки батаљон по три чете и једно митраљеско одељење са четири митраљеза. Већ крајем децембра 1916. године долази до нове реорганизације због великих губитака и немогућности допуне. Расформирани су у свим дивизијама четврти пешадијски пукови, штабови других бригада и добровољачки одреди. Расформирана је и 3. армија, а њене дивизије и остале јединице потчињене су 1. армији.
Крајем јуна 1918. године Српска војска на Солунском фронту имала је у свом саставу 57 батаљона пешадије и један батаљон коњичке пешадије. Након пробоја Солунског фронта Српска војска ослобађа Србију али и територију будуће државе Јужних Словена.
Пешадијско наоружање у првом светском рату је било веома разнолико. Трупе су у јуну 1914. године располагале са:
131.392 "маузерки" 7 mm,
4.099 "кокинки",
19.422 "берданки",
4.684 турске брзометке система Маузер 7.65 mm M.90, M.93 и М.03 заплењених у Првом балканском рату,
1893 руске брзометке Мосин-Наган 7.62 mm М.1891,
6218 карабина Маузер М.08 и
108 митраљеза 7 mm Максим М.09.
Из Русије као помоћ стиже још 120.000 "трехљинејки" 1. августа 1914. године.
Након операција 1914—1915. године и трагичне голготе при преласку Албаније, у Грчку је пренето само 50.000 пушака и 1.700 карабина, од чега само 20.000 система Маузер. Француска испоручује Српској војсци као помоћ до 1. октобра 1916. године следеће пешадијско наоружање:
106.000 пешадијских пушака "Лебел-Бертије" 8mm M.07/15,
1.000 коњичких мускетона "Лебел-Бертије" 8mm M.1892,
100.000 пушака система "Гра" 8mm M.1874/1880, М.1914,
5.000 пиштоља "Руби" и "Аксион" 7.65 mm M.1915,
360 сигналних пиштоља "Вери" М.1914,
100 пушака - лансера сигналних ракета М.1916 и
334 митраљеза "Сент Ејтен" 8mm M.1907.
Почетком 1917. године је накнадно достављено и 1962 пушкомитраљеза "Шоша" 8mm M.1915.
На Солунском фронту замењене су маслинасто-зелене униформе М.1908 оронуле током исцрпљујућег преласка Албаније. Нове униформе су исто набављене од савезника, те се уводе француске униформе М.1915 "хоризонт-плаве" боје, такође и униформе Француске колонијалне војске у Африци М.1915 каки боје и британска униформа М.1902. Уводе се као нови део униформе и француски шлемови М.1915 са српским грбом. Припадници Српског добровољачког корпуса носе руске униформе.
Иако је ново наоружање добијено од савезника по тактичко-техничким перформансама било лошије од оног са којим је Српска војска ушла у рад 1914. године, она је извојевала низ сјајних победа, успешно окончавши мисију коначног ослобођења и уједињења.


Берта Цахоурек Блаха (Berta Zahourek-Blaha; Беч, 3. јануар 1896 — Беч, 14. јул 1967) била је аустријска пливачица. Учестовала је на Олимпијским играма у Стокхолму 1912, где је као чланица аустријске штафете на 4×100 метара слободним стилом освојила бронзану медаљу, заједно са Маргарет Адлер, Кларом Милх и Јозефин Штикер. Њих четири су тако постале првим женским освајачима медаља за Аустрију на Олимпијским играма.
Берта је веома рано научила да плива, већ са пет година, а у доби од 14 година испливала је светски рекорд у трци на 300 метара слободним стилом, време од 5:57.9 минута. Током каријере освојила је више од 200 медаља на различитим такмичењима.


Ртањска метвица (Nepeta rtanjensis) припада вишегодишљим зељастим биљкама. Род Nepeta обухвата око 250 углавном вишегодишњих зељастих биљака које припадају фамилији уснатица (лат. Lamiaceae). Природни арел распрострањења је Азија, Северна Африка и планине у оквиру тропског дела Африке, и Европски умерени појас. Период цветања је од јуна до јула.
1 Изглед
Полужбунасте је форме, чије су гране полегле или усправне, висине до 65 cm. Гране су прекривене густим длакама које су зелено-сиве. Биљка има интензиван мирис. Лиска биљке је у бази срцастог изгледа, тестераста по ивици листа која потом прелази у јајасту форму и налази се на краткој лисној дршци. Распоред цветова је пршљенаст, односно у 4—11 пршљенова смештено је највише 35 цветова. Лисни пупољци су дужине до 8 мм и ланцетасог су облика. Чашични листићи су цилиндрични, садрже 5 зубаца и дужи су у односу на лисне пупољке. Крунични листићи су бели са љубичастим шарама. Опрашивање биљке врши се помоћу инсеката, док се расејавање обавља ветром. Плод се формира у периоду август—септембар и орашастог је типа. Размножава се клијањем семена или из стабла вегетативно.
2 Станиште
Расте на отвореном станишту на кречњачкој подлози у храстовим шумама.
3 Ареал распрострањености
Центри арела су Албанија и Грчка. У Србији се ова врста налази на јужној страни планине Ртањ. С обзиром да се овај ареал налази врло далеко од центра ареала врста, vrsta Nepeta rtanjensis спада у реликтне биљне врсте.
4 Угроженост
Врста Nepeta rtanjensis спада у угрожене биљне врсте и заштићена је од стране државе. Налази се у Црвеној књизи флоре Србије.
5 Антропогени утицај
Најчешћи разлози угрожености су: мештани интензивно сакупљају ову биљку због јаког мириса, испаша стоке, као и разарање површинског слоја земљишта за потребе војних вежби.
6 Лековитост
Потврђено је да етерично уље ове биљне врсте ефикасније антибактеријски делује на врсту бактерија Staphilococcus aureus од пеницилина и тетрациклина.
7 Галерија


Џони Ерексон Тада (Joni Eareckson Tada; Балтимор, 15. октобар 1949) америчка је књижевница, сликарка, спортисткиња и борац за права хендикепираних лица.
1 Биографија
Рођена је 1949. у Балтимору, Мериленд као најмлађа од четири кћери. Као тинејџерка је учила пливати, играти тенис и јахати. У јулу 1967, на купању у заливу Чесапик, након скока у воду озледила је кичму и остала парализована. Године 1979. основала је фондацију „Џони и пријатељи“ која се бави пружањем помоћи хендикепираним лицима и промовисањем њихових права.
Данас се бави сликањем и писањем. Код цртања оловку држи у зубима. Године 1982. удала се за Кена Таду. Године 2010. дијагностикован јој је рак дојке. До данас је објавила 48 књига.


Факултет за архитектуру Универзитета у Љубљани (Fakulteta za arhitekturo FA) је факултет члан Универзитета у Љубљани. Садашњи декан факултета је проф. Матеј Бленкуш.
1 Катедре
Катедра за друштвене зграде
Катедра за стамбене зграде
Катедра за урбанизам
Катедра за обликовање
Катедра за конструкције
Катедра за развој рачунарског програмирања
Катедра за теорију архитектуре


Рајко Игић (Деспот Свети Иван, данас Деспотово, 9. новембар 1937) , академик, професор фармакологије у пензији. Инострани члан Академије наука и умјетности Републике Српске изабран 21. децембра 2012. године.
1 Биографија
Рођен је 9. новембра 1937. године у Деспотову, гимназију завршио у Сомбору, а Медицински факултет у Београду. У Општој болници у Сомбору је обавио лекарски стаж. Био је шеф Здравствене станице у Куцури, али је убрзо напустио лекарску праксу и посветио се истраживањима периферног и централног нервног система на Медицинском факултету у Сарајеву. У Сарајеву је одбранио магистарски рад (1965) и докторску дисертацију (1970).
Постдокторски истраживачки стаж, од 1972. од 1974, провео је на Универзитету у Оклахоми.
На Медицинском факултету у Тузли крајем седамдесетих година био је један од оснивача Завода за фармакологију и токсикологију и један од покретача постдипломских студија. За студенте медицине објавио је књиге Основи фармакографије (1978) и Лабораторијски практикум из фармакологије, токсикологије и клиничке фармакологије (1981). За студенте на постдипломским студијама објавио је, 1980. године, књигу Како се пишу саопштења о медицинским истраживањима.
Био је директор Завода за међународну научнтехничку и културнопросветну сарадњу БиХ.
Деведесетих година напустио је Тузлу, боравио неко време у Сомбору, а потом се запослио на Медицинском факултету у Новом Саду, где је и пензионисан. Потом је у Чикагу радио као научни саветник (Senior Scientist) у највећој државној болници Америке. Тренутно живи у Сомбору и Чикагу, а повремено борави у Бањој Луци, где ради као волонтер у Заводу за фармакологију.
2 Радови
Објавио је више од стотину научних и стручних радова у домаћим и међународни часописима. Аутор је неколико поглавља у научним публикацијама на српском и енглеском језику. Главна истраживања о вазоактивним пептидима, кардиоваскуларном систему и централном нервном систему цитирана су му, према Science Citation Index-у, преко 700 пута.
Држао је семинаре у Југославији, Немачкој, Америци, Француској, Судану и Мађарској. Учествовао је на конгресима и симпозијумима широм света. Покренуо је и водио највећу превентивну акцију студената медицине у Европи: Дан без цигарете ‒ 31. јануар.
Био је главни уредник часописа и билтена „Acta Medica Saliniana”, „Билтен Завода за фармакологију”, „Scripta Medica” и рецензент у разним биомедицинским часописима. Са др Ранком Шкрбићем објавио је књигу Како се пuшy и публикују саопштења о биомедицинским истраживањима (2012).
Осим стручних радова повремено је објављивао, на српском језику у „Књижевним новинама”, а на енглеском језику у америчким часописима.
3 Чланство
Члан je више стручних и научних удружења, укључујући и Друштво америчких физиолога од 1994. године.
4 Награде
Добитник је републичке награде БиХ за науку „Веселин Маслеша” (1980). У Загребу је 1990. године проглашен за „Yu-хуманисту”. Крајем 2023. године добио је награду Венац слободе Радомир Дракулић коју заједнички додељују Удружење грађана Раванградско пролеће и Културни центар Лаза Костић из Сомбора.


Чавка једноседа тренажна једрилица мешовите конструкције - претежно направљена од дрвета и платна са неувлачивом амортизованом скијом за слетање испод трупа. Производила се у фабрици Утва у Панчеву.
1 Пројектовање и развој
У другој половини тридесетих година прошлог века дошло је до омасовљавања једриличарства у Југославији, али самим тим јавио се проблем обуке пилота-једриличара услед недостака једрилица које су полетале помоћу аеро-запреге. Због тога је познати конструктор Иван Шоштарић конструисао 1939. ову једрилицу која је полетала помоћу аеро-запреге или витлом. До избијања рата 1941. направљено је десет примерака у панчевачкој фабрици авиона „Утва”, а после Другог светског рата серијски је израђивана у више фабрика авиона, ремонтних центара и аероклубова у Југославији.
1.1 технички опис
"Чавка" је била лака једрилица мешовите конструкције (дрво-платно). Труп јој је био у облика дрвене греде на чијем се предњем крају у гондоли налазила пилотска кабина са ветробраном од плексигласа. На другом крају трупа (греде) налазили су се хоризонтални и вертикални стабилизатори са кормилима висине и правца. Гондола у којој се налазила кабина пилота је била дрвене конструкције обложена дрвеним шпером. Извршни управљачки органи летилице су били покретани челичним ужадима. Испод гондоле се налазио фиксни клизач са гуменим амортизерима који је служио као стајни трап летилице.
Централни део крила је био правоугаоног а крајеви трапезастог облика са заобљеним крајевима, постављена су на горњој ивици трупа тако да је летилица била класификована као висококрилац. Носећа конструкција крила је била дрвена са предње стране обложена дрвеном лепенком а задње ивице крила и управљачке површине пресвучене су импрегнираним платном. Аеропрофил крила је био Clark Y mod. Крила су била подупрта носачима чији се један крај ослањао на гондолу кабине пилота. Додатно укрућење крила обаља се жичаним затегама. Хоризонтални и вертикални стабилизатори су конструктивно изведени као и крила.
2 Карактеристике
Карактеристике наведене овде се односе на једрилицу Чавка а према изворима.
+
!Финеса
1 : 16,5 при брзини 56,50 km/h
!Перформансе
максимална брзина 110– 120 km/h
минимална брзина 41,7 km/h
макс. брзина аеро вуче 110 km/h
макс. брзина витло 100 km/h
минимално пропадање 0,90 m/s при брзини 52 km/h
!Димензије
размах крила 12,70 m
дужина 6,60 m
висина 2,00 m
површина крила 16,70 m²
виткост 9,70
аеропрофил крила Clark Y mod
макс. оптеречење крила; 12,30 kg/m²
!Маса
сопствена 115 kg
полетна 205 kg
водени баланс; нема
3 Оперативно коришћење
Ова једрилица се до почетка Другог светског рата производила у Утви и направљено је 4 примерка. Након рата била је једна од најмасовније коришћених једрилица у аеро клубовима широм Југославије. У Југославији се производила у следећим фабрикама: Утва Панчево, ЛЕТОВ Љубљана, 20.Мај Скопље, ВТЦ Јастреб из Вршца и у неким Аероклубовима као самоградња. Само у Савезном ваздухопловном центру у Вршцу (ВТЦ Јастреб) направљено је 30 од укупно 200 примерака ове једрилице. Иако је била врло једноставна за производњу, одликовала се изузетно добрим летним карактеристикама и једноставном техником управљања, а њоме је било могуће изводити основне акробације. Посебно је занимљиво оригинално Шоштарићево решење везивања упорнице за крило помоћу кардана, што се показало као далеко боље решење од круте везе која је до тада коришћена на другим типовима једрилица.
Једрилица "Чавка" је 1947. године учествовала на првом југословенском Једриличарском слету у Брежицама и освојила 7. и 9. место у конкуренцији једрилица: Комар, Соко, Саламандра, Орлик, Јастреб и Ждрал што потврђује њен квалитет.
Током 1955. године пет једрилица овог типа извезено је у Грчку за потребе њихових аероклубова ради покретања једриличарства у тој земљи. У периоду 1956.-60. коришћене су на аеродрому Триполи на Пелопонезу и стартоване су искључиво помоћу витла, а непознат број примерака је направљено у њиховој фабрици КЕА у Фалирону.
4 Сачувани примерци
Два примерка ове једрилице се чувају у Ваздухопловном музеју на аеродрому "Никола Тесла" у Београду, један је изложен YU-2227 производње 20.Мај из Скопља, а други је у депоу YU-2127 који је направљен у Савезном ваздухопловном центру из Вршца.
У Словенији је 1997. године обновљена једна Чавка регистрације YU-2183 произведене у Утви 1954. године и доведена у летно стање, добила пловидбену дозволу и регистрована под бројем S5-1183 а лоцирана је у Постојини.
Једна Чавка је сачувана у Грчкој и налази се у хангару Атинског Једриличарског клуба.
5 Употреба


Мастило (словенска ријеч), тинта (италијанска ријеч латинског поријекла), црнило, течна боја; течност у боји за писање и цртање.
1 Историја и састав мастила
Мастило се употребљавало још прије нове ере у старом Египту и Кини . Европа га је упознала знатно касније. У прво вријеме прављено је од смјесе водених раствора танина и соли гвожђа. Мастило је касније прављено од воденог раствора анилинских бојених материја са додатком глицерина, алкохола итд. Мастило се прави и од водене отопине зелене галице и галусне киселине добијене излучивањем храстових гала, уз додатак неке боје. Да боље приања додају се љепила и феноли. Мастила, зависно од пигмената, има разних боја. Посебна врста мастила је и туш. Постоји и тзв. „оригинални туш“ , и он је превасходно црне боје, мада га има и у свим другим бојама. Водоотпоран је, а прави се тако што се пигмент од црног угљена меша са разним желатинима или лепком.
Многе древне културе широм света су независно откриле и формулисале мастило за потребе писања и цртања. Познавање мастила, њихових рецептура и техника њихове производње долази из археолошке анализе или из самог писаног текста. Верује се да су најраније мастило из свих цивилизација направљено од чађи, јер се она лако сакупљала као нуспроизвод ватре.
Мастило је коришћено у старом Египту за писање и цртање на папирусу најмање од 26. века пре нове ере. Египатска црвена и црна мастила су укључивала гвожђе и окер као пигмент, поред фосфатних, сулфатних, хлоридних и карбоксилатних јона; у међувремену, олово је коришћено као сушилац.
Кинеска мастила могу да сежу уназад чак четири миленијума, до кинеског неолита. Они су користили биљно, животињско и минерално мастило на бази материјала као што је графит који су млевени с водом и наношени четкицама за мастило. Директни докази о најранијим кинеским мастилима, сличним модерним мастилима, су од око 256. године пре нове ере на крају периода зараћених држава и произведена су од чађи и животињског лепка. Најбоља мастила за цртање или сликање на папиру или свили произвођена су од смоле бора. Они морају бити стари између 50 и 100 година. Кинеско мастило се производи од рибљег лепка, док је јапански лепак (膠 никава) од говеда или јелена.
Индијско мастило је измишљено у Кини, иако се материјалима често трговало из Индије, отуда и назив. Традиционална кинеска метода прављења мастила била је да се мешавина лепка за кожу, чађи, гара и црног коштаног пигмента смрви аваном и тучком, а затим се сипа у керамичку посуду да се осуши. Да би се користила сува мешавина, наносила би се мокра четка док се материјал не утечни. Производња индијског мастила била је добро успостављена од стране династије Цао Веј (220–265). Индијски документи писани у Карости мастилом су откопани у Синђану. Пракса писања мастилом и оштром иглом била је уобичајена у раној Јужној Индији. Неколико будистичких и џаинистичких сутри у Индији је састављено мастилом.
2 Писање мастилом
Мастилом се писало и цртало по камену, папирусу, посебно справљеним животињским кожама, папиру, помоћу прибора за писање. Своја рана писања човјек је извео најобичнијим штапићима или костима, трском, које би заоштрио, умакао у растворену боју и њима писао. Потом је писао користећи птичија пера и то најчешће гушчија. Проналаском метала човјек је правио металне направе, које су сјећањем на птичија пера, такође називана перима. И једна и друга пера морала су се непрекидно умакати у мастило тако да писање није било ни континуирано ни једнообразно. Много касније, проналаском писаљки које су изнад пера имале сопствена спремишта за мастило (наливперо), оно је дозирано истицало по перу, па се писање могло вршити континуирано и линија је била уједначена.
3 Историјат рецепата за прављење мастила
Најстарији познат рецепт те врсте сачуван је од Теофраста са Лезбоса, једног од енциклопедиста античког свијета, који датира још из III вијека прије нове ере. Касније, остали енциклопедисти настављају ову праксу, па тако Плиније у својој Historia naturalis даје податке о приручницима ове врсте и биљежи упутства својих савременика за израду мастила. Витрувије у свом дјелу De architectura указује на везе техничких поступака римских и грчких уметника, док је Дискорид у спису De materia Medica забиљежио поступак за израду мастила.
Из Средњег вијека је сачуван приличан број упутстава за израду мастила за писање, која су укључена у приручнике за разне сликарске технике. Међу тим приручницима на Западу нарочито се истичу рукопис Anonimus–са из Луке, Schedula diversarum artium монаха Теофила и Trattato della pittura Cennino Cennini-ja iz XIV вијека. Рецепти у тим приручницима нису увијек били оригинални већ су често водили поријекло из других грчких и римских извора. Тако се у зборнику Speculum majus Вицента из Бове-а налазе упутства позајмљена од Плинија. За рукопис Anonimus–са из Луке се сматра да је као и други латински приручници грчког поријекла. Исто поријекло се приписује и приручнику византијског писца Хераклија. Док су прве двије књиге тога приручника из X вијека, трећа књига је додата у XII-XIII вијеку. У тој књизи налазе се чак рецепти Плинија и Витрувија.


Википедија је слободна вишејезична онлајн енциклопедија отвореног кода, заснована на викију, коју одржава и уређује заједница волонтера. Покренута је 15. јануара 2001. године као енциклопедија на енглеском језику. Исте године уследила су и издања која нису на енглеском: немачко и каталонско издање (16. марта), француско издање (23. марта), и шведско издање, које је креирано 23. маја. Википедија има чланке у издања, од којих је тренутно активно, а затворено.
Језички одбор Метавикија управља политикама о креирању нових Викимедијиних пројеката. Да би био подобан, језик мора имати важећи ISO 639 код, бити „довољно јединствен” и имати „довољан број течних корисника”.
1 Варијације у издањима
Википедијини пројекти се разликују по начину на који деле дијалекте и варијетете. На пример, енглеска Википедија укључује већину модерних варијација енглеског језика, укључујући амерички енглески и британски енглески. Слично томе, шпанска Википедија укључује и шпански језик са Пиринејског полуострва и латиноамерички шпански, а португалска Википедија укључује и европски и бразилски португалски. Насупрот томе, неки језици имају више Википедија. На пример, српскохрватски језик обухвата четири издања Википедије, српскохрватско и три различите стандардизоване варијације (босанско, хрватско и српско издање).
Поред тога, неки Википедијини пројекти примењују различите приступе ортографији. На пример, кинеска Википедија аутоматски транскрибује између шест стандардних облика: три користећи поједностављене кинеске карактере (континентална Кина, Малезија и Сингапур) и три користећи традиционалне кинеске карактере (Тајван, Хонг Конг и Макау). Уместо да се ослања на транслитерацију, белоруски језик има одвојене Википедије за званичне ортографије наркамавка и тарашкевица.
Википедија на српском језику равноправно користи и латиничко и ћириличко писмо, као и екавски и ијекавски изговор српског језика.
2 Кодови издања Википедије
Сваки Википедијин пројекат има свој код, који се користи као поддомен сајта wikipedia.org. Кодови углавном одговарају двословним кодовима ISO 639-1 или трословним кодовима ISO 639-3, при чему се предност даје двословном коду ако је доступан. На пример, sr је скраћеница за српски језик у ISO 639-1, тако да се српска Википедија налази на sr.wikipedia.org.
3 Издања Википедијe
Табела испод наводи сва језичка издања Википедије, грубо сортирана по броју активних корисника (регистрованих корисника који су направили барем једну измену у последњих тридесет дана).


Nabis flavomarginatus је врста која припада реду Hemiptera (риличари) и подреду Heteroptera (стенице).
1 Распрострањење
Врста има холарктичку дистрибуцију. У Европи се налази на северу и истоку, али у великој мери недостаје на југозападу и југу. На истоку распрострањеност се протеже преко Палеарктика до Сибира, централне Азије, севера Кине, Јапана и Кореје. Уобичајена је на Аљасци, Канади, Гренланду. 1989. године врста је први пут пронађена у Сједињеним Државама (Мејн). На Гренланду ово је једина врста из породице (Nabidae) која се налази на подручју недакашњег насеља Викинга. У Алпима се може наћи до 2200 метара надморске висине.
У Србији се среће на висинама од 500 до 1700 метара надморске висине.
2 Станиште
Налази се на влажним, отвореним стаништима са високим уделом трава (Poaceae), шаша (Ciperaceae). Врста преферира микроклимате ниже температуре од већине других врста потфамилије Nabinae. Ретко се налази на полусеновитим местима. Живи углавном у слоју зељастих биљака и има неспецифичан спектар плена. Цикаде су чест плен.
3 Биологија
Врста презимљава као јаје. Нимфе се јављају од маја, одрасли (у зависности од надморске висине) од јуна/јула до октобра. Крајем године примећују се само женке.


Блумов синдром (Bloom syndrome) је ретка болест коже која се наслеђује аутозомно-рецесивно.
Карактерише се фотоосетљивошћу коже на Сунчево ултравиолетно зрачење, имунодефицијенцијом и раном појавом разних тумора.
Просечни животни век оболелих је око 20 година.
1 Симптоми
Оболели су ниског раста
Промене на лицу и глави: долихоцефалија, шпицаст нос, глас је висок и танак (као код деце)...
Поремећаји интелигенције
Промене на кожи: телеангиектазије (проширења крвних судова) на изложеним деловима коже, хипопигментација и хиперпигментација појединих делова коже, Cafe-au-lait флеке (флеке боје беле кафе)...
Системски поремећаји: дијабетес, хипогонадизам, неплодност (инфертилитет), слабост имунитета...
Тумори који се јављају рано, посебно: лимфоми, аденокарциноми дебелог црева (рак дебелог црева), рак једњака, рак слузокоже усне дупље...
2 Узрок
Ово обољење је генетички условљено, а ради се о поремећају механизма репарације ДНК молекула. Узрок је мутација гена на хромозому 15 q26 (видети Хромозом 15 (човек)).
Хромозоми су склони разним аномалијама: делецијама, размнени нехомологих делова...
3 Слична обољења
Болест је слична Блумовом синдрому, али су тегобе блаже.
Карактерише се телеангиектазијама, хиперпигментацијом и хипопигментацијом коже, поремећајима ноктију. Јављају се и катаракта, аномалије скелета, тумори (ређе него код Блумовог синдрома).
4 Друге болести изване грешкама у репарацији ДНК
Атаксија-телеангиектазија
Ксеродерма пигментозум
Кокејнов синдром
Фанконијева анемија
Триходистрофија


Голда Меир (גולדה מאיר, جولدا مائير; Кијев, 3. мај 1898 — Јерусалим, 8. децембар 1978) била је израелски политичар. Меир је била четврти премијер Израела, од 17. марта 1969. до 1974.
Рођена као Голда Мабовиц, у Кијеву, Русија (сада у Украјини), емигрирала је са породицом у Милвоки, Висконсин, 1906. године. Тамо је завршила учитељски факултет, и предавала у јавним школама. Учланила се у Поале Цион (Ционистичка радничка организација) 1915. и емигрирала у Палестину, са својим мужем, Морисом Мајерсом, 1921. Он је умро 1951. Она је преузела хебрејско име Меир, 1956.
Преселила се у Тел Авив 1924, где је радила у разним службама, пре него што је изабрана у Кнесет 1949. Била је министар рада (1949—1956), и министар спољних послова (1956—1966).
Пошто је постала премијер, након смрти Левија Ешкола, њена влада је била потресана трвењима унутар владајуће коалиције, и озбиљним питањима у вези са погрешним стратешким проценама, и укупним мањком вођства, који су резултирали неочекиваним Јом Кипурским ратом. Голда Меир је поднела оставку, и наследио ју је Јицак Рабин.
Голда Меир је умрла у Јерусалиму 1978. године, где је и сахрањена на гробљу на планини Херцл.
1 Младост
Голда Мабович је рођена у јеврејској породици у центру Кијева, у Руском царству (данашња Украјина) 3. маја 1898. од мајке Блум Нејдич (умрла 1951) и оца Моше Мабовича (умро 1944), столара. Меир је у својој аутобиографији написала да су њена најранија сећања била како њен отац закива улазна врата као одговор на гласине о скором погрому. Имала је две сестре, Шејну (1889–1972) и Ципке (1902–1981), као и још петоро браће и сестара који су умрли у детињству. Посебно је била блиска са Шејном.
Моше Мабовић је отишао да нађе посао у Њујорку 1903. године. У његовом одсуству, остатак породице се преселио у Пинск да се придружи породици њене мајке. Године 1905, Моше се преселио у Милвоки, Висконсин, у потрази за боље плаћеним послом, и нашао запослење у радионицама локалне железничке станице. Следеће године је уштедео довољно новца да доведе своју породицу у Сједињене Државе.
Голдина мајка Блум Мабович водила је продавницу на северној страни Милвокија, где је до своје осме године Голда била задужена да надгледа радњу када је њена мајка ишла на пијацу по залихе. Голда је похађала школу Четврте улице (сада Школа Голда Меир) од 1906. до 1912. Као лидер од малих ногу, организовала је прикупљање средстава за плаћање уџбеника за своје другове из разреда. Након што је основала Америчко друштво младих сестара, изнајмила је салу и заказала јавни састанак за тај догађај. Матурирала је као најбољи ђак своје генерације.
Са 14 година похађала је у Средњу школу Северне дивизије и радила са пола радног времена. Њени послодавци су били Шустерова робна кућа и Јавна библиотека Милвокија. Њена мајка је желела да Голда напусти школу и да се уда, али је она то одбила. Купила је карту за воз до Денвера у Колораду и отишла да живи са својом удатом сестром Шејном Корнголд. Корнголдови су одржавали интелектуалне вечери у свом дому, где је Меир била изложена дебатама о ционизму, књижевности, праву гласа жена, синдикализму и још много тога. У својој аутобиографији, написала је: „У мери у којој су моја сопствена будућа уверења била обликована и добила форму ... те ноћи испуњене причама у Денверу играле су значајну улогу“. У Денверу је упознала и Мориса Мејерсона (такође „Маерсона“; 17. децембар 1893, Чикаго, Илиноис, САД – 25. мај 1951, Израел), сликара билборда, за кога се касније удала 24. децембра 1917.
2 Повратак у Милвоки, ционистички активизам и учење
Године 1913. Голда се вратила у средњу школу Северне дивизије, и матурирала је 1915. Док је била тамо, постала је активни члан омладинских Радника Зиона, организације која је касније постала Хабоним, омладински покрет лабуристичког ционизма. Говорила је на јавним скуповима и прихватила социјалистички ционизам.
Похађала је Државну учитељска школа Милвокија (сада Универзитет Висконсин-Милвоки) 1916. године. Године 1917, похађала је Фокс школу на јидишу у Милвокију. Док је била у тој школи, дошла је у ближи контакт са идеалима лабуристичког ционизма. Године 1913, ступила је у романтичну везу са Морисом Мејерсоном (Маерсон). Она је била посвећени лабуристички циониста, а он посвећени социјалиста. Током овог периода, такође је радила са пола радног времена у Јавној библиотеци Милвокија.
Када су се Голда и Морис венчали 1917. године, насељавање у Палестини био је њен предуслов за брак. Голда је намеравала да одмах имигрира, али су њени планови поремећени када су све трансатлантске путничке услуге отказане због уласка Сједињених Држава у Први светски рат. Своју енергију је уложила у активности Радника Зиона. Убрзо након венчања, кренула је у кампању прикупљања средстава за Раднике Зиона која ју је одвела широм Сједињених Држава. Пар се преселио у Палестину 1921, заједно са њеном сестром Шејном, и придружио се кибуцу.
Меир је изјавила 1975. године у издању своје аутобиографије Мој животМислим да то није само ствар верских обреда и праксе. За мене, бити Јеврејин значи и увек је значило бити поносан што сам део народа који је задржао свој посебан идентитет више од 2.000 година, са свим болом и мукама које су му нанете.
Културно се снажно идентификовала са јудаизмом, али је била атеиста у религиозном погледу. Познато је да је изјавила: „Ја верујем у јеврејски народ, а јеврејски народ верује у Бога“.
3 Објављени радови
This Is Our Strength (1962) – Golda Meir's collected papers
My Father's House (1972)
My Life (1975). Putnam.


Фаблио (фр. fabliau, у плуралу: fabliaux) (од пикардског наречја, односно од лат. fabula) је назив за једноставну, кратку и духовиту причу у стиху француске књижевности средњег века, која је прожета суровим и сировим мотивима и истим таквим хумором. Жозеф Бедије дефинише фаблио као "смешну причу у стиху".
Богати опскурним сценама и сировим хумором, фаблиои су настали у грађанству, као одговор на потребе новог слоја који се стварао, и као метод за израз новог сентимента који је тај слој желео да испољи. Њихов јунак, нови јунак на сцени француске књижевности, сељак оштрог и здравог разума, био је контраст, односно антипод, дотадашњим идеалима и ликовима књижевности свештенства или племства, и можемо га видети као одраз нетрпељивости трећег у односу на друга два сталежа, односно у испољавању те нетрпељивости на подручју књижевности.
Циљ фаблиоа је био да насмеје и забави слушаоце или читаоце, и, мада то није циљ фаблиоа, у њему се често крије морална поука („морал“) и дискретна двосмисленост.
Због реалистичке природе, фаблио има и документарну вредност за време и људе које обухвата. Према Р. Хауарду Блоху, фаблио је први израз књижевног реализма у европској књижевности.
1 Дефиниција
Фаблио се дефинише као кратка прича, понекад у, обично осмосложним, стиховима, односно осмерцима, са парном римом, дуга између 300 и 400 редова, чији је садржај често комичан или сатиричан. Најдужи фаблио је Трибер (фр. Trubert) (2978 редова), који се може сматрати неком врстом пикарског романа, изграђеног као кохерентан ланац појединачних фаблиоа.
Сама реч је севернофранцуски деминутив од латинског fabula (што значи „измишљена прича“), као што одатле долази и реч fable (фр. „басна“), али уместо да уз помоћ животињских ликова илуструје неко наравоученије, фаблио има за циљ да насмеје публику приказујући људе.
Корпус фаблиоа сачињава око 150 текстова, насталих од половине 12. до половине 14. века (велика већина текстова је из 13. века). У Француској је жанр фаблиoа цветао у 12. и 13. веку, а у Енглеској је био популаран у 14. веку.
Фаблио се често пореди са каснијом приповетком; Даглас Буш, дугогодишњи професор на Универзитету Харвард, назвао ју је „кратком причом која је шира него што је дугачка“.
2 Историја
Почетком 20. века, сакупљач фаблиоа, француски филолог и један од најзначајнијих медиевалиста, Жозеф Бедије, проценио је да је било скоро 150 оваквих прича написаних између 1159. и 1340. године, већина у северним провинцијама Пикардије, Артоа и Фландрије. Део њихових тема припада културном наслеђу свих земаља, свих народа и свих епоха; неке теме су се појавиле посебно у Индији или Грчкој; али највећа количина ових фаблиоа је рођена у Француској, што је доказано или специфичностима описаног морала, или језиком, или назнакама историјских имена или чак догађаја.
Аутори су свештеници који воде лутајући живот, клерици гироваги или клерици голијари, жонглери, понекад песници који су компоновали на друге начине, песници аматери из различитих редова свештенства... Дакле, добар број фаблиоа је анониман и, ако неке ауторе познајемо по имену, ту је наше сазнање ограничено. Најпознатији аутори фаблиоа су Ритбеф, Филип де Боманоар, Анри д'Андели, Ијон ле Роа, Готје ле Ле, Жан Бодел.
Фаблио је изузетан по томе што изгледа да нема директног књижевног претходника на Западу, већ су га са Истока донели крсташи повратници у 12. веку, како предлажу неки француски учењаци деветнаестог века, међу њима најистакнутији Гастон Пари (фр. Gaston Paris).
Најближи књижевни жанр је басна каква се налази код Езопа „и њено источно порекло или паралеле“, али је фаблио мање заснован на моралу и мање дидактичан од басне. У моралном смислу предлаже се да је ближи роману него параболи: „прича (овог типа) је једна ствар, морал друго, а потоње никада није успепо да се меша у прво." Ипак, према Роберту Луису, "неке две трећине француских фаблиоа имају експлицитни морал везан за њих."
Најстарији познати фаблио је Richeut (настао око 1159–1175) од анонимног ствараоца, а један од најранијих познатих писаца фаблиоа је Ритбеф, „прототип жонглера средњовековне књижевности“.
3 Карактеристике
3.1 Преношење, ликови и публика
Фаблиои су се преносили усменим путем. Састављани су да би се рецитовали на различитим местима и у различитим околностима: на градским трговима, вашарима, али и на гозбама и приватним светковинама. На основу различитог друштвеног порекла жонглера могло би да се закључи да је и њихова публика била разноврсна, и да се фаблио њој прилагођавао.
Будући да су се фаблиои преносили усменим путем, аутори су већином остали непознати. Ако су позната имена неких аутора, као што су Жан Бодел или Ритбеф, то је зато што су написали и друга дела. Аутори фаблиоа, у оним ретким случајевима где су могли да се идентификују, од Жана Бодела до Ватриса из Кувена, били су друштвено покретљиви људи, и, судећи по остатку њиховог дела, фаблиои су за њих били само један од могућих вербалних облика.
Типични фаблио садржи широку лепезу ликова, укључујући мужеве-рогоње, грамзиво свештенство и будаласте сељаке, као и просјаке, преваранте, лопове и жене лаког морала. Радња је важнија од психологије ликова, који су уосталом више друштвени типови (грађанин, племић, свештеник, сељак) него индивидуе. Ликови су стереотипни: муж је често приглуп или рогоња, жена лукава, слободног понашања, прождрљива, трговци су обавезно богати, а свештеници склони земаљским уживањима. За критиковање се често издвајају две групе: свештенство и жене.
Чини се да статус сељака варира у зависности од публике за коју је фаблио писан. Песме за које се претпоставља да су писане за племство приказују сељаке ("вилане" на француском, фр. vilains) као глупе и подле, док оне писане за ниже класе често говоре о томе да су сељаци победили свештенство.
Различити критичари различито процењују публику за фаблио. Жозеф Бедије предлаже буржоаску публику, која види одраз себе у урбаним срединама и типовима ниже класе приказаним у фаблиоу. С друге стране, Пер Никрог тврди да су фаблиои били усмерени на публику племенитог порекла и закључује да су фаблиои били подстицај за књижевно освежење.
3.2 Форма и структура
Јавност којој су се аутори фаблиоа обраћали припадала је углавном буржоазији (чак и ако су ови фаблии понекад продирали у високо друштво). Због тога њихова концепција света углавном одражава дух буржоазије. У форми фаблиоа нећемо наћи ни савршенства ни разноликости: версификација је монотона са својим осмосложним стиховима поређаним у парове (или чак и једноставнијим), риме су равне и често нетачне, а стил тежи немару или чак и грубости. Оно што карактерише причу је сажетост, брзина, сувоћа, одсуство било какве сликовитости. Да бисмо фаблиу дали извесно књижевно достојанство у форми, можемо истаћи само брзину у радњи, и живости дијалога.
Структура фаблиоа је веома једноставна. Нарација је линеарна, а прича се често своди на неки преокрет, углавном у вези са мотивима свађе или подвале (крађа, превара, прељуба). Увек се понављају исте ситуације (нпр. сељак надмудри витеза).
Стандардни облик фаблиоа је онај стих средњовековне француске књижевности уопште, осмосложни римовани двостих (дакле упарене риме), најчешћи облик стиха који се користи у хроникама , романима, леевима (фр. lais) и дитовима (фр. dit) (поетски жанрови француске средњовековне књижевности). Они су углавном кратки са тек неколико стотина редова (200-500 редова).
Фаблиои су писани без преламања у строфе, односно по правилима „историјске“ форме која се развила средином 12. века (скоро сви витешки романи, лееви, басне, „Чуда Госпе“, поетске хронике и житија, алегоријске песме, „Роман о Лисцу“, дијалози и „расправе“, а нешто касније – фарсе, писани су по истим правилима). Изузетак су само они најранији, на пример „Рише”, као и „Свештеник у шкрињи са свињском машћу” или „Бурад”, сачувани у каснијем рукопису (1350. година).
Фаблиои обично почињу уводном реченицом наратора и завршавају се поуком. Чак и ако има поуку, она сама по себи није циљ фаблиа. Већину времена, фаблио има за циљ да насмеје људе. Да би се то постигло, користи се неколико облика комике, често непристојних, као што су: комика фарсе, игре речима, забуне, батинања, али понекад има и комике ситуације и карактера.
Врло често садрже друштвену сатиру, која се повремено тиче истих друштвених категорија: монаха, вилана (сељака), жена.
3.3 Видови комике у фаблиоу
комика покрета: ударци батином, падови;
комика речи: понављање речи, речи из дијалекта, игре речима, двосмислени изрази;
комика ситуације: преварени варалица, замена улога између господара и слуге, мужа и жене;
комика карактера: наивност, лицемерје, прождрљивост итд.
3.4 Теме
Увек је реч о подвалама и лукавствима. Тематика је често раскалашна, а ситуације о којима се приповеда непристојне, скаредне и саблажњиве. Чак и када фаблио не спада уову категорију, ипак говори о томе како неко бива намагарчен.
Тема је и често сексуална: фаблио се бави елементима љубави изостављеним од стране песника који су писали у узвишенијим жанровима као што је Овидије, који у Ars Amatoria (II.704–5) сугерише да Муза не треба да улази у собу у којој су љубавници у кревету; и Кретјен де Троа, који ћути о тачној природи радости коју су открили Ланселот и Гиневра у Витезу на таљигама (стихови 4676–4684). Лееви и фаблиои имају много тога заједничког; пример песме која се налази на међи ова два жанра је Lecheor.
Радња је увек заснована на анегдотском инциденту. Често се среће мотив женског неверства и лукавства. Женско неверство је присутно тамо где се исмевају феудалци. Али, ипак, аутори неких фаблиоа величају жене, где настаје лик племените жене („Торбица ума“, „О шареном сивом коњу“). Фаблио не прихвата витешки идеал. Нови идеал је градски становник или сељак практичног ума, предузимљивости, лукавства и домишљатости. Важно је напоменути да фаблиoe карактерише антицрквени карактер. Људи црквеног ранга третирани су са великим хумором („Завет магарца“).
Фаблио црпи много своје снаге из игре речи и других вербалних фигура; "фаблиои... су опседнути игром речи." Посебно су важне парономазија и катахреза, тропови који нарушавају и истискују обична значења речи . Због сличности звука, на пример, може се имати и „con“ и „conte“ („пичка“ и „прича“) у истој речи, што је уобичајен пример игре речи у фаблиоу.
Сланина је једна од најчешћих намирница у фаблиоу и уобичајена тема у њима.
3.5 Сатира, морал и значај фаблиоа
Читав жанр фаблиоа јасно је обележен натурализмом који се налази у избору тема, при чему је велики део позајмљен из свакодневне реалности ниже средње класе. Буржоазија је представљена без и најмање жеље да се она идеализује, а природа без имало жеље да се улепшају чињенице. У фаблиоу не налазимо прелепе описе природе или блага маште: овде су суштински елементи сатира и морал.
Први овде остаје у рудиментарном облику: шала или подсмех, само је веома ретко условљен свесном намером аутора да се подсмева овом или оном аспекту живота. С друге стране, други игра прилично важну улогу у фаблиоу и скоро свака прича се завршава моралом. Он, међутим, нема блиску везу са причом и не представља њен циљ. Морал такође може да изостане, а да се не штети субјекту приче, а често му чак и противречи. Морал понекад достиже одређени неморал (мислимо на дело La Housse partie).
Фаблио често гура грубост до тачке цинизма и опсцености. У великој већини, теме су сведене на представљање љубавних авантура међу женама из буржоазије или из руралног света са сеоским свештеницима или монасима-самотњацима. Углавном је муж тај који је шаљивџија, али понекад је то и свештеник, коме се овај свети. Не зазире се од описа лукавства у циљу добијања овог или оног добра, чак и код лопова (Trois Larrons,''''Le Vilain qui conquit paradis par plait).
Пред публиком, најчешће представљени на комичан начин, пролазе представници разних друштвених слојева, углавном свештеници, али и сељаци и грађани, док су ретки ликови који потичу из света витезова и моћника. Неки фаблиои на сцену постављају сакрално, апостоле или самог Бога, а да ови ликови, третирани у фамилијарном и комичном модусу, не добијају посебно поштовање (Saint Pierre et le Jongleur, Les Quatre Souhaits saint Martin итд.)
Ни по форми ни по садржају, фаблиoe не можемо сврстати међу права уметничка дела или права књижевна дела. Њихови аутори, штавише, нису се дичили књижевношћу: примарни циљ им је био да привуку пажњу ниже културе, али истовремено и најбројније, наводећи их на велики смех, на крају спасоносни јер је дало снагу да на неко време заборавe туге и патње своје свакодневнице.
Готово потпуно одсуство уметничке вредности, дакле, не умањује овом аспекту књижевности њену огромну важност у историји јер се у њој, можда по први пут у средњовековној Европи, јавља нови, готово модерни дух. Смех, животна радост (фр. la joie), замењује средњовековну суморност и поштење.
Световни дух којим су фаблиои прожети помера интересовање у стварност, свакодневни живот. Ово се разликује од средњовековног идеала аскетизма. Иако се дух појављује само у својој најнижој манифестацији, лукавству, то је промена у добу које му није придавало никакав значај и ускратило му могућност да открије тајне природе.
С друге стране, пред грубом моћи новца, први пут се проглашава начело да лукавство или духовитост представљају стварну снагу (фр. miex fait l'engein que ne fait force). Напослетку, неколико аутора игра улогу бранилаца потлачених зликоваца критикујући њихове тлачитеље (витезове, чланове свештенства и краљевске службенике) потврђујући права људске личности и осуђујући предрасуде о сталежима (Constant du Hamel).
Ове карактеристике чине ауторе фаблиоа, поред аутора Романа о Ружи, претечама ренесансе. Одређени фаблиои, попут Le vair palefroi (написао Huon le Roi) и La Bourse pleine de sens (написао Jean le Galois), енергично бране жене од оних који их критикују. Овај став можда можемо објаснити односима ових аутора према витештву и његовом култу жене.
Теме неколико фаблиоа су касније инспирисале Бокача и његов Декамерон, који су знали како да унесу уметност у увод и елеганцију у стил. Фаблиои су утицали на Ла Фонтена у његовим Причама и Балзака у његовим Contes drôlatiques. Фаблио Le Vilain mire је Молијеру дала тему за драму На силу лекар.
Као израз галског духа, фаблио се подсмева наивним сељацима и грађанима,неверним и лукавим женама, лењим, прождрљивим и похлепним свештеницима. Слика нарави средњекласе иронично, али без горчине. Тако је у оквиру фаблиоа могућа сатира оновременог друштва, превасходно усмерена на свештенство и грађанство.
Постоји један стални елемент у фаблиоу, који се очигледно доживљава као његово интегрално својство: учење, „морал“. „Морал“ је уграђен у тему – експлицитно у две трећине текстова, имплицитно у остатку, или кроз изреку или чак смешну примедбу. Понекад се посебно наводи веза између теме и „морала”: прича служи као илустрација пословице; у другим случајевима на њој се гради иронични ефекат. Морал је део структуре приче. У причу је интегрисана на два начина: споља (кроз културу) и изнутра, кроз пример екземпле (лат. еxempla/exemplum).
4 Наслеђе
Фаблио је један од претеча новеле. Галски дух фаблиоа препознаје се код Маргерите Наварске (Хептамерон), Мароа или Ла Фонтена.
Жанр је био прилично утицајан: налазимо његове одломке у дужим средњовековним делима као што је Роман о Лисцу, а приче које се налазе у збиркама као што су Декамерон Ђованија Бокача и Кентерберијске приче Џефрија Чосера имају своје порекло у једној или неколико фаблиа. Поред тога, средњовековна црква је себи нашла корист у коришћењу форме фаблиа. Примећујући популарност фаблиоа, црква се окренула сопственом облику минстрела, сличном фаблиоу, који је заступао „достојне мисли“, уместо „непристојних“, у којој би типичнији фаблио приповедао морал.
Када је фаблио постепено нестао, почетком 16. века, заменила га је прозна приповетка, на коју је у великој мери утицала њена претходница. Познати француски писци као што су Молијер, Жан де Ла Фонтен и Волтер много дугују традицији фаблиа.
5 Аутори и дела
Међу познатим писцима фаблиоа су Жан Бодел, Гарен, Готје ле Ле, Ритебеф, Ангерант ле Клерк де Вуази и Дуен де Л'Авен.
Неке репрезентативне приче су:
5.1 "Gombert et les deus clers"
Два путујућа свештеника/клера (студента) смештају се код кмета и деле спаваћу собу са кметом Гомбертом, његовом лепом женом и њихово двоје деце — једном тинејџерком и једном бебом. Један од клерова се пење у кревет са ћерком тинејџерком и, обећавајући јој свој прстен, има сексуалне односе са њом; други, док је Гомберт "ala pissier" ("отишао да пиша", 85), помера креветић са бебом тако да Гомберт, по повратку, легне у кревет који су заузимали клерови- од којих је један у кревету са његовом ћерком, док други сада има однос са Гомбертовом женом, која пак мисли да је Гомберт дошао да јој угоди. Када се први клер врати у свој кревет у којем мисли да му је још увек пријатељ, заправо исприча Гомберту све о својој авантури: „je vien de fotre / mes que ce fu la fille a l'oste“ („Управо сам се јебао, а да није била домаћинова ћерка“, 152–53). Гомберт напада првог клера, али на крају бива претучен од стране обојице.
Прича се налази практично непромењена у Бокачовом Декамерону и у „Причи о Риву” Џефрија Чосера.
5.2 "L'enfant de neige"
У "Снежној беби", црној комедији, трговац се враћа кући после две године одсуства да би затекао своју жену са новорођеним сином. Она објашњава да је једног снежног дана прогутала пахуљу док је размишљала о свом мужу, због чега је затруднела. Претварајући се да верују у „чудо”, одгајају дечака до петнаесте године када га трговац води на службени пут у Ђенову. Тамо продаје дечака у ропство. По повратку објашњава својој жени да сунце жари ли жари у Италији; пошто је дечака родила пахуља, он се на врућини истопио.
5.3 "Bérangier au lonc cul"
„Bérangier au lonc cul" “ је француски средњовековни фаблио. Постоје две верзије фаблиоа: једна Геренова (фр. Guerin) и једна анонимна.
Прича почиње када богати гроф уда своју ћерку за "младог сељака" ког сматра га витезом. Витез напушта витешки кодекс и ленчари првих десет година брака. Када његова жена, уморна од његовог понижавајућег става и лење природе, проговори о величини витезова у својој породици, муж одлучује да се покаже као достојан витез. Обуче се у оклоп и иде у шуму на коњу. Једном у шуми, окачи свој штит на најнижу грану дрвета и туче га док не изгледа као да је издржао велику битку. Витез се враћа својој жени, показује јој свој изломљени оклоп и ликује због својих победа.
После неколико излета у шуму, жена почиње да се пита зашто је сам витез неповређен док му је оклоп у расулу. Следећег дана она му предлаже да поведе слуге са собом. Када он одбије, дама се облачи у комплетан оклоп и прати га у шуму. Када га види како туче сопствени штит, искорачи и запрети да ће га убити због његове срамоте за витештво. Витез не препознаје глас своје жене. Моли за "сажаљење" и нуди све да избегне сукоб. Његова жена, прерушена у моћног витеза, даје му могућност да се бори са њом у борби, у којој ће сигурно умрети, или да јој пољуби задњицу. Из кукавичлука, витез одлучује да јој пољуби задњицу. Она скаче са коња и скида панталоне. Иако је витез требало да препозна њене женске гениталије, примећује да она има дугачку задњицу. Пре него што оде, она му каже: „Ја сам Беранже од Дуге задњице, који срамоти оне кокошјег срца“.
Жена се враћа кући и спава са једним храбрим витезом. Кад јој муж дође из шуме, прекори је. Међутим, то је била његова последња понижавајућа примедба упућена њој. Она му каже да је упознала Беранжеа и сазнала за кукавичлук свог мужа. Да би заштитио своје име, витез је приморан да подлегне жељама своје жене. Њена памет је наводи да ради шта хоће до краја живота, а њен муж живи у срамоти.
5.4 Други примери фаблиоа
La vielle qui graissa la patte de chevalier*Le Pauvre Clerc*Le Couverture partagée*Le Pretre qui mangea les mûres*La crotte*Le Chevalier qui fit les cons parler, par Guèrin*(Dit de) La vieille Truande*Du prestre ki abevete, parGuèrin*Le Conte de Richeut*Le larron qui embrassa un rayon de lune*Le paysan de Bailleul, par Jean Bodel*Haimet et Barat, par Jean Bodel*Baillet le savetier ou le prêtre au lardier*Le boucher d'Abbeville, par Eustache d'Amiens*Le prêtre et le loup*Le Curé qui mangea des mûres lire en ligne*La Vieille qui graissa la patte au chevalier lire en ligne*Frère Denise lire en ligne*Estula*Les Perdrix*La mal(l)e Honte, par Huon de Cambrai*Le prêtre crucifié*Le Vilain mire*Le Vilain devenu médecin*Le prêtre teint, par Gautier Le Leu*Le moine sacristain*Boivin de Provins, par Boivin*Estormi, par Huon Piaucele*Les tresses*Le Tombeur Notre-Dame de Gautier de Coincy*La Housse partie*Les Trois Aveugles de Compiègne, par Courtebarbe*La dame qui fit trois fois le tour de l'église, par Rutebeuf*Le Chevalier qui fit les cons parler*Merlin Merlot ou Du vilain qui devient riche et puis pauvre*L'Ange et l'Ermite*Le Chevalier au barizel*Li sohaiz desvez (Le souhait réprimé) par Jean Bodel*La Demoiselle qui ne pouvait pas entendre parler de foutre*Brunain la vache au prêtre, de Jean Bodel*De Gombert et les deus clers, de Jean Bodel*Les Trois Bossus*Le prêtre qui eut une mère malgré lui*Le Prudhomme qui sauva son compère*Le Testament de l’âne de Rutebeuf*Le Cupide et l'Envieux de Jean Bodel*Du jongleur qui alla en enfer lire en ligne*Du vilain qui conquit le paradis par plaid*De l'enfant qui fut remis au soleil


Берос (акад. Бēл-рē'ушу: „Бел је његов пастир“, грч. Βήρωσσος: Berossos) (o. 340.70. п. н. е.) је Вавилонски свештеник, писац и астроном из хеленистичког доба који је писао на грчком језику. Живео је у 3. веку п. н. е., а рођен је у доба Александрове владавине над Вавилоном (330.-323. п. н. е.), можда и раније (око 340. п. н. е.). Био је Баалов свештеник у граду Бабелу, а према Витрувијевом делу „Архитектура“, преселио се на грчко острво Кос где је подучавао астрологију под патронатом египатског краља. Међутим, историчари се често двоуме да ли је Берос могао да ради под Селеукидима, а затим да се пресели у Птолемејски Египат.
У свом делу Вавилоника у три тома, уз приче о вавилонским боговима и космогонији, пише и о астрологији и вештини тумачења звезда. У складу са схватањима Thema mundi, сматрао је да долази до светског пожара када се састану све планете у знаку Рака, а до општег потопа када се све планете сусретну у знаку Јарца.
1 Радови
„Вавилоника“
„Прокреацијо“
2 Занимљивости
У делима грчког писца Александра Полихистора, налазимо наводе из Беросових записа, у којима описује описује древну месопотамијску митологију и бића у њима (као нпр. Оанес), која су послужила као инспирације ауторима научне фантастике.


Арнаутски равен (Gentiana punctata),, позната и као тачкаста линцура, пегава сириштара пегава линцура и др. је биљка из породице линцура (Gentianaceae). Користи се у народној медицини, попут других врста у оквиру рода. У Србији је заштићена врста.
Латински име род је добио по илирском владару Генцију који је за лечење куге препоручивао жуту линцуру (G. lutea), док је врста добила име по карактеристичним тачкастим шарама на цвету (punctum = тачка).
1 Распрострањеност и услови средине
Арнаутски равен је врста карактеристична за планинске пределе средње и јужне Европе. Расте на силикатној подлози, на надморској висини 1400 - 2500 м. Јавља се на каменитим пашњацима и утринама, а најчешће у четинарским шумама.
У нашем окружењу арнаутски равен може се наћи, осим на планинама Србије, и у Хрватској, Црној Гори, Северној Македонији, Словенији и Босни и Херцеговини.
2 Опис биљке
Арнаутски равен је вишегодишња зељаста биљка. Има дебео, ваљкаст ризом, дугачак до 1 м и разгранат. Стабло је високо 20-60 цм, усправно, неразгранато и шупље, у горњем делу обично обојено светлољубичасто. Листови у приземном делу стабла су кратки, на дршкама, док су у горњем делу стабла наспрамни, едећи, јајасти или елиптични. На стаблу су унакрсно распоређени и густо га покривају. Цветови су упадљиви, седећи, скупљени у пазусима листова у горњем делу стабла или на његовом врху. Чашица је звонаста, круница звонаста или тањираста, светложуте боје са тамно љубичастим пегама. Плод је чаура.
3 Употреба
Арнаутски равен има примену у народној медицини. Прикупља као лековита биљка са сличним дејством као жута линцура. Прикупља се корен (ризом) (Gentianae cruciatae radix). Бере се током лета и почетком јесени, када је биљка у фази цветања. Горак је и представља изврсно средство за потстицање апетита.
Арнаутски равен заштићен је законом и његово брање је регулисано законом.


Грегор (Георг) Хредецки (Gregor (Georg) Hradetzky; Кремс, 31. јануар 1909 — Бад Клајнкирхајм, 29. децембар 1984) бивши је аустријски кајакаш и мајстор за израду оргуља. Учествовао је на такмичењима на кајаку и кануу крајем тридесетих година. Учесник и олимпијски победник на Олимпијским играма 1936. у Берлину.
1 Спортски успеси
Грегор Храдецки на Олимпијским играма у Берлину освојио је златну медаљу у дисциплини класични кајак једносед К-1 на 1.000 метара, и дисциплини склопиви кајак једносед Ф-1 10.000 метара. Он је један од два Аустријанца у историји олимпијског спорта који је на истим летњим олимпијским играма освојио две олимпијске златне медаље. Други је био аустријски гимнасутичар Јулиус Ленхарт, коме је то услело 1904. у Сент Луису.
Храдецки је освојио и бронзану медаљу у дисциплини К-1 на 1.000 метара на такмичењима на кану и спринту на Светском првенству у Вакхолму 1938. године..На овом првенству, Храдецки је представио Немачку..


Зак Хартинг (Zach Harting; Медисон, 27. август 1997) амерички је пливач чија специјалност су трке делфин стилом на 100 и 200 метара.
1 Професионална каријера
Хартинг је дебитовао на међународној сцени на Светском првенству у малим базенима у кинеском Хангџоу 2018. где је заузео пето место у финалу трке на 200 делфин, односно 4. место као члан штафете 4×200 слободно (пливао је у квалификацијама).
Први наступ на светском првенству у великим базенима имао је у Квангџуу 2019. где је наступио у трци на 200 делфин коју је окончао на шестом месту у финалу.


Свињокољ, познат и под именима пастрмљење (архаично), свињокоља или забијачка (у Војводини), диснотор (у Војводини, disznótor) или посијек (код Срба у Далмацији и Босни и Херцеговини) је српски народни обичај спремања свињског меса и месних прерађевина пред зиму у домаћој радиности, уз помоћ рођака и пријатеља, праћен свечаном гозбом свих учесника. Под различитим именима ова традиција постоји код свих народа бивше Југославије, као и широм света, са изузетком оних народа који не једу свињетину.
Традиционална јела од свињетине која се припремају на свињокољи у Србији и Војводини укључују чварке, крвавице, шваргле, кулене, кобасице, пршуте и сланину.
1 Традиција у Европи
Свињокољ је традиција позната у бројним европским земљама и регионима: Јерменија (մորթելը, коз мортељ), у Албанији је само традиционална међу хришћанима, Аустрија (Sautanz), Бугарска (колене на прасе), Северна Македонија (колење на прасе), Хрватска (kolinje), Чешка Република (zabijačka), Француска (tue-cochon, тју кошон), Грузија (ღორის დაკვლა, горис даквла), Грчка, Мађарска (disznótor, disznóvágás), Италија (maialatura), Молдавија, Црна Гора (свињокољ), Пољска (świniobicie), Португал (matança), Румунија (tăiatul porcului, Ignat), Русија (Убой свиней) Србија, Словачка (zabíjačka), Словенија (koline), Шпанија (matanza), Украјина, Корзика и др.
Породични свињци су такође постојали у Сједињеним Државама на малим породичним фармама, али су постале ретке последњих деценија.
1.1 У Србији
У Вуковом рјечнику из 1852. године, под речју клање (страна 272 или 308, зависно од издања) се наводи да марву и живину кољу само мушкарци, а жене никако, осим у крајњој нужди. Обичај клања свиња пред зиму назива се зимина (страна 210) или, у јужним крајевима, посјек (страна 549).
2 Галерија


Задужбина за слободни софтвер (Free Software Foundation) је невладино, непрофитно удружење које је основао Ричард Столман октобра 1985. године са намером да се подржи покрет за слободан софтвер, поготово ГНУ пројекат. Од оснивања до половине 90-их година је организација од прилога финансирала програмере који су радили на развоју слободног софтвера. После тога је организација променила стил рада и подржава и пропагира покрет за слободан софтвер и заједницу за слободни софтвер. Ова организација покреће и подржава кампање које имају за циљ промоцију слободног софтвера као и кампање против софтверских патената и против америчког закона о управљању дигиталним правима, кога многи зову закон о управљању дигиталним ограничењима. Задужбина на свом сајту истиче листу ГНУ/Линукс дистрибуција које подржава. ФСФ је основан у Бостону, Масачусетс, САД, где такође има седиште.
У складу са својим циљевима, ФСФ жели да користи само бесплатни софтвер на сопственим рачунарима.
1 Историја
Фондација за слободни софтвер основана је 1985. године као непрофитна корпорација која подржава развој слободног софтвера. Наставила је постојећe ГНУ пројектe, као што је продаја приручника и касета, и запослила програмере система бесплатног софтвера. Од тада ona наставља са овим активностима, као и пружањем подршке покрету за слободан софтвер. ФСФ је такође стјуард неколико лиценци за бесплатни софтвер, што значи да их објављује и има могућност да врши ревизије по потреби.
ФСФ поседује ауторска права над многим деловима ГНУ система, као што је ГНУ колекција компајлера. Као носилац ових ауторских права, она је овлашћен да спроводи копилефт захтеве ГНУ-ове опште јавне лиценце (GPL) када дође до кршење ауторских права на том софтверу.
Крајем 2001. године, Брадли М. Кун (тада извршни директор), уз помоћ Моглена, Дејвида Тарнера и Питера Т. Брауна, формализовао је ове напоре у оквиру ФЦФ GPL усклађивачке лабораторије. Од 2002–2004, високопрофилни случајеви GPL примене, попут оних против Linksys и OpenTV, постали су чести. GPL примене и образовне кампање о поштовању GPL-а биле су главни фокус напора ФСФ-а током овог периода.
У марту 2003. године, SCO је поднео тужбу против ИБМ-а наводећи да су ИБМ-овим доприносима разном бесплатном софтверу, укључујући ГНУ ФСФ-а, кршена права SCO-а. Иако ФСФ никада није био странка у тужби, ФЦФ је позван да сведочи 5. новембра 2003. Током 2003. и 2004. године, ФСФ је уложио значајне напоре у адвокатуру како би одговорио на тужбу и угушио њен негативни утицај на усвајање и промоцију слободног софтвера.
Од 2003. до 2005. године, ФСФ је држао правне семинаре како би објаснио GPL и окружујуће законске одредбе. Ове семинаре су обично предавали Брадли М. Кун и Даниел Равичер. Они су пружали ЦЛЕ цертификат и били су први напор да се стекне формално правно образовање о GPL-у.
Године 2007, ФСФ је објавио трећу верзију ГНУ-ова опште јавне лиценце након значајног спољног прегледа.
У децембру 2008. године, ФСФ је поднео тужбу против компаније Cisco због коришћења компоненти са GPL лиценцом испоручених са Linksys производима. Cisco је обавештен о питању лиценцирања 2003. године, али Cisco је више пута занемарио своје обавезе према GPL. У мају 2009. године, ФСФ је одустао од тужбе када се Cisco сложио да изврши новчану донацију ФСФ-у и именовао директора слободног софтвера који ће вршити непрекидне прегледе компанијине праксе усклађености лиценци.
У септембру 2019, Ричард Столман је поднео оставку на место председника ФСФ-а након притиска новинара и чланова заједнице отвореног кода као одговор на његове контроверзне коментаре у одбрани тада преминулог Марвина Минског у скандалу са трговином сексом Џефрија Епстајна. Упркос присилној оставци, Столман је остао шеф ГНУ пројекта и 2021. године се вратио у управни одбор ФСФ-а.
2 Слободан Софтвер
Да би се софтвер смарао слободним, корисник треба да има:
Слободу покретања програма за било коју сврху.
Слободу проучавања рада програма, са правом прилагођења својим потребама. Предуслов је приступ изворном коду.
Слободно умножавање и расподела програма, ради зближавања слободном софтверу.
Слободу измене, побољшавања програма и јавно објављивање измена, како би цела заједница имала корист. Предуслов је приступ изворном коду.
2.1 Превођење GPL-а
FSF поседује ауторско право на више неопходних делова GNU система, као што је ГНУ колекција компајлера. Као власник ауторских права, има ексклузивно право да се позива на ГНУ-ову општу јавну лиценцу (GPL) када се јави повреда ауторских права над тим софтвером. Иако су власници ауторских права других софтверских система преузели GPL као своју лиценцу, ФСФ је била једина организација која је константно бранила софтвер под том лиценцом, све док Хералд Велте није 2004. основао страницу која се бави повредама GPL-.
Од 1991. до 2001, спровођење GPL-а је било неформално, најчешће је то чинио сам Столман, често уз помоћ правника ФСФ-а, Ебена Моглена. Најчешће су се повреде GPL-а у то време решавале разменом електроничке поште између Столмана и кршитеља (нпр. види случај CLISP).
Касно 2001. године, Брадли М. Кун (тадашњи извршни директор) је уз помоћ Моглена, Давида Турнера и Питера Т. Брауна, формализовао ова настојања стварањем ФСФ-ове Лабораторије за ГПЛ усклађеност (енгл. GPL Compliance Labs). Од 2002-2004, већи случајеви спровођења GPL-а, као што су они против Linksys-а i OpenTV-a постали су чести. Током овог периода, важна активност ФСФ-а биле су образовне кампање о усклађености с GPL-ом.
У децембру 2008, ФСФ је поднео тужбу против Cisco-а због кориштења ГПЛ-лиценцираних компоненти испоручиваних с Linksys-ом. Cisco је обавештен већ 2003. о проблему лиценцирања, али је изнова занемаривао своје обвезе под GPL-ом.


СС гренадирски пук (1. Бугарски) (Waffen-Grenadier Regiment der SS (Bulgarisches Nr. 1)) формиран је у Другом светском рату када је Бугарска напустила Силе осовине и придружила се Савезницима у септембру 1944. године. До 600 добровољаца бугарских радника и војника који се нису сложили са одлуком своје владе да промени своју лојалност.
Већина добровољаца била је у Немачкој у то време или била прикачена уз немачке војне јединице и спремна је да настави борбу против комунизма. Јединица је обећала верност бугарској влади у изгнанству Александра Цанкова.
Јединица је поново била опремљена али противтенковским оружјем у априлу 1945. године и преименована је у SS Panzer Zerstörer Regiment (СС анти-тенковски пук). Немци су се надали да ће пук бити темељ за нову гренадирску дивизију СС, али пошто је недостајало људство, овај циљ се није могао постићи пре краја рата.
1 Команданти
СС-штандартенфирер Гинтер Анхалт
СС-оберфирер Хајнц Бертлинг
СС-оберфирер Богосанов
СС-оберфирер Рогосароф


Дигитална копија је комерцијално дистрибуирана компјутерска датотека која садржи медијски производ као што је филм или музички албум. Термин супротставља ову компјутерску датотеку физичком копијом (обично DVD, Blu-Ray, Blu-Ray 3D или 4K Ultra HD Blu-Ray диск) са којом се дигитална копија обично нуди као део пакета. Дигитална копија омогућава купцу диска да набави једну копију филма на дигиталном уређају као што је лични рачунар, паметни телефон, таблет рачунар или дигитални медијски плејер и да га погледа на тим уређајима без потребе за приступом физичком медију. „Дигитална копија“ се такође обично назива „Digital HD“ (где се односи на дигиталну копију високе дефиниције или UHD).
1 Карактеристике
Постоје три врсте дигиталне копије. Прва је копија направљена унапред и укључена на диск. Друга се креира динамички од самог DVD садржаја. У оба сценарија, издавач одлучује који садржај, формати, системи за управљање дигиталним правима (DRM) и технички параметри ће се користити за дигиталну копију. Системи за дигитално копирање засновани на постојећим унапред генерисаним датотекама су мање флексибилни од решења за динамичко транскодирање. Трећа врста је алфанумерички код који се налази на папиру у кутији физичке копије филма, који се укуцава и користи на онлајн порталу који омогућава купцу да преузме филм у продавници по свом избору, користећи сопствени пропусни опсег, или да га стримује преко услуге у облаку у време гледања као део дигиталног ормарића продавца где купац задржава сталан приступ дигиталној датотеци филма.
У прошлости са прва два типа, датотеке дигиталне копије засноване на постојећим датотекама су укључивале само главну аудио траку (често само стерео) и без титлова, у поређењу са вишеструким аудио записима и вишеструким опцијама титлова доступним на DVD-у и Blu-ray-у. Такође, квалитет је био ограничен брзином у битовима коришћеном за кодирање датотеке која је обично релативно ниска и није прилагођена уређају на који се преноси. Бонус функције су такође углавном биле недоступне све док онлајн продавнице филмова нису могле да их укључе као бонус датотеке уз преузимање.
Датотеке дигиталне копије засноване на решењима за транскодирање могу да користе исправан аудио запис и титл на основу локације или избора корисника и појединачно креирају дигиталну копију на основу својстава циљног уређаја (видео и аудио брзина у битовима, резолуција екрана, однос ширине и висине и употреба уређаја за гледање копија).
Најчешће су решења за дигитално копирање углавном нудила Apple iTunes датотеке са својим DRM услугама, при чему су се користили и Windows Media ca Windows Media DRM-om и FairPlay-ем, али због неуспеха последњег на тржишту, већина дигиталних копија је користила iTunes. Друга решења су такође обезбедила подршку за Sony PlayStation Portable и телефоне са функцијама који користе 3GP видео датотеке и Open Mobile Alliance DRM. Неки издавачи су ограничили своје дигиталне копије на Microsoft оперативне системе и уређаје.
Код аудио компакт дискова, првобитна намера да се дигитална копија албума буде на истом диску била је да се обесхрабри пиратерија тако што ће се дозволити само копирање верзије албума у власничком формату датотеке са управљањем дигиталним правима. Због бројних фактора, укључујући контроверзно укључивање руткита на албуме повезане са Sony Music етикетама, заједно са власничким датотекама и интерфејсом који се генерално могу лако заобићи једноставним притиском на тастер за приступ CD верзијама нумере и копирање у MP3, укључивање засебних дигиталних копија је потпуно застарело у музичкој индустрији, иако би код за преузимање дигиталне верзије компатибилне са преносивим медијским плејерима могао бити укључен за куповину албума у аналогном формату, као што је LP плоча или касета.
Да би се ограничио број бесплатних копија, диск обично долази са алфанумеричким кодом за једнократну употребу који потврђује власништво над насловом преко интернета; неке верзије концепта долазе са QR кодом који садржи код за једнократну употребу како би се омогућило да га скенира камера паметног телефона, чиме се штеди време корисника од потребе да укуца дуги код, који може да садржи хомоглифе који се могу погрешно укуцати. Често код за потврду аутентичности може имати датум истека, што чини копију неважећом ако је шифра за откуп испуњена након тог времена. У уобичајеној пракси, већина кодова је остала доступна за откуп и након одштампаног датума истека, како би се задржала добра воља купаца и избегле жалбе на немогућност откупа кода за наслов који наставља да продаје старије залихе. Временом је ово постао преферирани метод валидације дигиталне копије у односу на укључивање дигиталне датотеке на диск у пакет.
2 Пријем
Аналитичар технолошке индустрије Мајкл Гартенберг описао је иницијативу за дигитално копирање као „паметан потез“ који пружа лакшу алтернативу корисницима у поређењу са конвертовањем самих датотека помоћу софтвера као што је HandBrake. Гартенберг је био критичан према Sony-ју јер се ограничио на датотеке за PlayStation Portable које нису биле широко компатибилне са популарнијим личним медијским уређајима, као што су iOS уређаји.
Фред фон Лохман из Фондације за електронске границе описао је шеме дигиталног копирања као „крађу ваших права на поштено коришћење и продају их назад вама по комаду“, оспоривши тврдње холивудских студија да је незаконито да купци ископају личну копију DVD-а да би их поставили на преносиви видео плејер, чак и ако поседују DVD. Џон Хили из Лос Анђелес Тајмса је истакао да се код DVD-eва од потрошача тражило да плате више за коришћење које су раније имали без додатних трошкова за CD-ове и касете.
Стивен Ј. Воген-Николс из ComputerWorld.com-a описује дигиталну копију као „бесмислицу, функцију која уопште није карактеристика“. Он то критикује као покушај индустрије да заслади DRM, жалећи се да би гледаоци требало да могу да гледају филм који су купили на било ком уређају који желе и да би медијске компаније требало да промене своје пословне планове како би задовољиле легитимне потребе својих купаца.


Гросето (Grosseto) град је у средишњој Италији. Гросето је највећи град и средиште округа Гросето у оквиру италијанске покрајине Тоскана.
1 Географија
Град Гросето налази се у средишњем делу Италије, 80 км јужно од Фиренце, седишта покрајине. Град је једнино веће и значајније насеље у јужном делу покрајине, у области Марема. Град се налази у долини реке Омброне, која се 14 километара западно улива у оближње Тиренско море. Иако је Гросето смештен у приобалној равници, брдски крајеви пружају се северно и јужно од града.
2 Становништво
Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 78.630 становника.
Гросето данас има око 80.000 становника, махом Италијана. Током протеклих деценија у град се доселило много досељеника из иностранства.
3 Партнерски градови
Шимкент
Котбус
Нарбон
Монтреј
Saintes-Maries-de-la-Mer
4 Галерија


НСУ-Пип 34 ПС и НСУ-Пип 50 ПС (NSU-Pipe 34 PS/50 PS) био је аутомобил више средње класе произведен између 1906. и 1910. године од стране немачког произвођача аутомобила НСУ у њиховој фабрици у Некарсулму, по лиценци белгијског прозвођача Пип. Ови модели су били први аутомобили које је произвео НСУ.
НСУ цеви 34 кс и 50 кс НСУ је цев била аутомобила горње средње класе који је саградио Некарсулм бицикл Верке Актиенгеселлсцхафт у 1905. и 1906. под лиценцом од белгијског произвођач аутомобила цеви. Ови модели су били први је у НСУ аутомобила. Мотор у слабијем извођењу водом хлађен је блок мотора четири цилиндра и запремине 3768 цм³ (Пречник к ход = 100 × 120 мм), тхе (25 кВ) 34 ПС маде. Јача верзија је имала сличан мотор са 8290 ццм капацитета (Боре к строке = 135 × 145 мм), која (37 кВ), 50 USB направљен. Оба мотора имају двојно паљење (магнет и батерија), аутоматско централно подмазивање изнад вентила. Снага мотора се преноси преко коже конусним квачила, је пренос четири брзине са правом монтиран промене капија и ланац на задњим точковима. Међуосовинско растојање аутомобила био је 3000-3200 мм, ширина 1450 мм, њихов траг. Највећа брзина је око 85 км/ч. У 1906. године 15/24 ПС заменити оба модела.
Аутомобил је покретао четвороцилиндрични мотор, запремине 3768 цм³ (пречник х ход = 100 × 120 мм), снаге . Јача верзија је имала сличан мотор са запремином 8290 цм³ (Пречник х ход = 135 × 145 мм) и снагом од . Оба мотора имају двојно паљење (магнет и батерија), аутоматско централно подмазивање. Снага мотора се преносила преко конусног квачила, четворобрзинског мењача и ланца на задње точкове.
Међуосовински растојање је било 3000-3200 мм, размак точкова 1450 мм, и максимална брзина око 85 км/ч.
Аутомобил је произведен са различитим обликом каросерије дупли фетон, Roi-des-Belges, ландо или лимузина. 1906. године НСУ-Пип 15/24 ПС заменио је оба модела.


ХК Лулео (Luleå HF) професионални је шведски клуб хокеја на леду из града Лулеа. Тренутно се такмичи у елитној хокејашкој СХЛ лиги Шведске. Клуб је у сезони 1995/96. освојио титулу националног првака Шведске.
Своје домаће утакмице игра у арени Коп Норботен капацитета 6.300 седећих места.
1 Историјат
Клуб је основан 1977. године под именом ГроКо хокеј (GroKo Hockey), а свега две године касније добија садашње име. Године 1986. клуб се пласирао у елитну СХЛ лигу у којој и данас наступа.
Највећи клупски успеси су титула националног првака Шведске из сезоне 1995/96, те три финала националног плеј-офа (у сезонама 1992/93, 1996/97. и 2012/13).
1.1 Успеси
Национални првак: 1 титула (1995/96)
Финалиста плеј-офа: 3 пута (1992/93, 1996/97, 2012/13)
2 Повучени бројеви
12 Јохан Стремвал
22 Ханс Норберг
35 Јармо Милис
3 Познати играчи
Тука Ментиле
Линус Класен


Велики анали Сент Галена (Annales Sangallenses maiores) су анали састављени у Санкт Галену, који покривају године од 927. до 1059. године. Они настављају Аламанске анале, чија верзија из Ст. Галена сеже до 926. године.
Аналес између осталог бележи и најсеверније виђење супернове из 1006, пружајући независне податке о њеној величини и локацији на небу::"[i]n на диван начин ово се понекад скупило, понекад распршило, а штавише понекад угасило... Видело се исто тако три месеца у најдубљим границама југа, изван свих сазвежђа која се виде на небу".


Де Хевиланд DH.82 Тајгер Мот (de Havilland DH 82 Tiger Moth) је двокрилни двоседи авион за основну летачку обуку пилота мешовите конструкције, претежно од дрвета и платна, са неувлачивим класичним стајним трапом. Производио се у Великој Британији у фабрици де Хевиланд еркрафт компани.
1 Развој
Авион Де Хевиланд DH 82 Тајгер Мот је пројектовао Geoffrey de Havilland 1930. године. Пројектован је на основу његовог претходника Де Хевиланд DH 60 Мот као једномоторни двокрилац са два члана посаде (инструктор и ученик) и намењен је основној обуци пилота у РАФ-у (који је поставио тактичко техничке услове за тај авион).
Прототип овог авиона за основну обуку пилота полетео је 26. октобра 1931. године. Убрзо је уведен у пилотске школе РАФ-а, а потом и у цивилне аероклубове. Сем у Енглеској, Тајгер Мот производио се по лиценци у земљама британског Комонвелта и у Канади, Норвешкој, Шведској и Португалији, а 200 авиона испоручено је 1942. године Американцима који су их користили под ознаком ПТ-24. Такође је коришћен као радио-управљане беспилотна мета под именом Квин Би (Queen Bee - Матица). До 1952. године, када је прекинута производња, укупно је направљено око 8.000 комада у разним верзијама које су се првенствено разликовале по снази мотора.
2 Технички подаци
Авион Де Хевиланд DH.82 Тајгер Мот је двокрили двоседи једномоторни авион мешовите конструкције.
Труп му је правоугаоног попречног пресека, са полукружном горњом страном. У трупу су била два седишта постављена у тандем редоследу (једно иза другог). Предњи део трупа где се налазио мотор, био је обложен алуминијумским лимом, а остатак трупа био је обложен импрегнираним платном или дрвеном лепенком. Авион је имао дупле команде и идентичне инструмент табле у оба кокпита.
Авион је најчешће био опремљен ваздухом хлађеним линијским мотором, Де Хевиланд Џипси III до Џипси Мајор снаге од 90 до 108 kW.
Крила су била дрвене конструкције пресвучена импрегнираним платном релативно танког профила са две рамењаче. На средишњем делу горњег крила налазио се резервоар за гориво. Крилца за управљање авионом су се налазила и на доњим крилима. Крила су између себе била повезана са једним паром дрвених упорница. Затезачи су били од клавирске челичне жице. Оба крила су била благо стреласта, имала облик правоугаоника истих димензија с тим што је горње крило било померено према кљуну авиона у односу на доње. Крила су се могла преклопити у назад према репу авиона што је олакшало паркирање авиона у хангарима. Конструкције репних крила и вертикални стабилизатор као и кормило правца су била направљена од дрвета пресвучена платном.
Авион је имао класичан стајни трап са два точка опремљена гумама ниског притиска напред и еластичну дрвену дрљачу на репу авиона. Стајни орган је био направљен од заварених челичних цеви, класичан фиксан са еластичном осовином, у ногама стајног трапа су били уграђени амортизери. На стајни орган се веома лако могу монтирати скије или пловци.
3 Оперативно коришћење
Авион Де Хевиланд DH.82 Тајгер Мот се производио од 1932 до 1952. године а укупно је произведено 8.868 примерака. У Великој Британији се производио у фабрици де Хевиланд еркрафт компани и Морис Мотор Лтд преко 7000 примерака. По лиценци је произведено у неколико земаља у свету: Канада (1548), Аустралија (1070), Нови Зеланд (133), Норвешка (38), Португалија (91) и Шведска (23).
Прва примена ових авиона у школовању борбених пилота почела је фебруара 1932. године у РАФ-овој Централној пилотској школи и пред почетак Другог светског рата за обуку пилота у британским пилотским школама је било 500 ових авиона. До Другог светског рата Тајгер Мот је постао стандард за обуку пилота у свим земљама Комонвелта а и шире, јер је коришћен у преко 40 земаља широм света.
Поред тога што је коришћен за обуку пилота Тајгер Мот је коришћен и за поморске патроле. Са тим патролама се почело у децембру месецу 1939. године, а ови авиони су се користили услед недостатка борбених авиона. Овај авион је коришћен и као лаки бомбардер јер је могао да носи 8 бомби масе 9 кг.
4 Југославија
Први Де Хевиландови Мотови у Југославији коришћени су пре Другог светског рата као авиони за обуку и као хидроавиони са пловцима, били су то авиони Де Хевиланд DH.60 Mot. Током рата један аероклупски ДХ.60 Мот скриван је од окупатора и после рата оспособљен је за летење у фабрици авиона „Утва” у Панчеву као њена прва ревизија неког авиона.
Мада је Војно ваздухопловство Краљевине Југославије планирало да набави 50 авиона Тајгер Мот за потребе својих пилотских школа а та испорука је требало да се деси септембра месеца 1940. године до те испоруке због наступајућег рата није дошло.
Новоформирано југословенско Ратно ваздухопловство је марта 1945. од Енглеза добило 20 Де Хевиланд DH.82 Тајгер Мотова за основну обуку пилота и курирске задатке. Били су распоређени у Задру све до 1949. године, када је 16 преосталих апарата предато на употребу Ваздухопловном савезу Југославије и додељено аероклубовима за обуку спортских пилота и вучу једрилица.
Последњи Тајгер је брисан из Југословенског регистра цивилних авиона 1964. године. Један примерак овог авиона се налази у Музеју ваздухопловства на аеродрому "Никола Тесла" у Београду. Изложени примерак (фабрички број 86-470, евиденциони број 0902) добијен је од Енглеза 17. јануара 1945. године под ознаком NМ150. До маја 1947. године коришћен је у пилотским школама РВ а потом је предат ВСЈ (Ваздухопловни Савез Југославије) где је добио цивилну регистрацију YU-CHX, а музеју је додељен од аероклуба „Утва” Панчево. Рестаурисан је у бојама и ознакама какве су биле док је коришћен у Задру.
5 Земље које су користиле овај авион


Echiothrix leucura је врста глодара из породице мишева (Muridae).
1 Распрострањење
Ареал врсте је ограничен на једну државу. Север индонежанског острва Сулавеси је једино познато природно станиште врсте.
2 Станиште
Станиште врсте су шуме на надморској висини од нивоа мора до 1.100 m.
3 Угроженост
Ова врста се сматра угроженом.


Универзитет Минесоте (University of Minnesota) је државни универзитет у Минеаполису и Сент Полу. Кампус се налази у Минеаполису и Фалкон Хајтсу, предграђу Сент Пола, удаљене око 4,8 km. Најстарији је и највећи универзитет у систему Универзитета у Минесоти, а има девето по величини студентско тело главног кампуса у САД, са 52.376 студената на почетку академске године 2021/22.


Пинд (Πίνδος [Píndos] — Пиндос, Pind — Пинд) је планински ланац у југозападном делу Балканског полуострва, у северозападној Грчкој (већи део) и јужној Албанији (мањи део), у историјским покрајинама Тесалија, Епир и Егејска Македонија. Средишња планина се зове Џумерка.
У Грчкој ово планинско било зову „Кичмом Грчке”, пошто дели копнени део земље на егејски и јонски део.
1 Подручје пружања
Планински венац је добио име по најважнијој и средишње постављеној планини Пинд, дугој 160 km. Планина се налази између Епира и Тесалије. Највиши врх планине и уједно целој планинског ланца је Смолика (2.637 m надморске висине). Међутим, овај планински ланац је много већи и дужи. На северу се он пружа до Шар-планине и Кораба, а на југу до Парнаса и планина средишњег Пелопонеза. Планине на Јонским острвима, попут Крфа или Закинтоса, такође припадају овом систему, чинећи његов рубни део.
2 Становништво и привреда
Становништво чине Грци (већина), Албанци (северозападни део), Македонци (североисточни део) и Цинцари у средишњем и највишем делу.
Традиционална привреда ослоњена је на сточарство и шумарство, док је данас у наглом успону зимски туризам (Мецовон).