ФК Луцерн (Fussball-Club Luzern) швајцарски је фудбалски клуб из Луцерна. Боје клуба су плава и бела.
1 Историја
Њихов највећи успех је био освајање Швајцарског првенства 1989. године. Освојили су Куп Швајцарске два пута (1960 и 1992). Играли су у Купу победника купова 1992. године и у УЕФА куп 1997. године.
Луцерн је испао из Супер лиге Швајцарске 2002. године. Поново се вратио у Супер лигу Швајцарске 2006. године.
2 Успеси
Суперлига Швајцарске**Првак (1) : 1988/89.
Куп Швајцарске**Победник (2) : 1960, 1992.
3 ФК Луцерн у европским такмичењима
! Сезона
! Такмичење
! Коло
! Држава
! Екипа
! Дом.
! Гост
! Резултат
1960/61
Куп победника купова
Четвртфинале
ФК Фиорентина
0:3
2:6
2:9
1986/87
УЕФА куп
1
ФК Спартак Москва
0:0
0:1
0:1
1989/90
Куп европских шампиона
1
ФК ПСВ Ајндховен
0:3
0:2
0:5
1990/91
УЕФА куп
1
ФК МТК
1:1
1:2
2:3
1990/91
УЕФА куп
2
ФК Адмира
0:1
1:1
1:2
1992/93
Куп европских шампиона
1
ФК Левски Софија
1:2
1:0
2:2
1992/93
Куп европских шампиона
2
ФК Фајенорд
1:0
1:4
2:4
1997/98
Куп победника купова у фудбалу
1
Славија Праг
2:4
0:2
2:6
2010/11
УЕФА лига Европе
Q3
ФК Утрехт
0:1
1:3
1:4


Крконоше (Krkonoše, Karkonosze, Riesengebirge - Дивовске планине) је планински ланац на северу Чешке и југозападу Пољске, који је део Судета. Чешко-пољска граница, која дели историјске регије Чешке и Шлезије, протеже се главним планинским гребеном. Највиши врх Крконоша је Сњешка (Sněžka, Śnieżka), уједно и највиши врх Чешке са висином од 1602 метра.
Велике области ових планина су укључене у националне паркове са обе стране границе, који заједнички чине резерват биосфере под заштитом УНЕСКО. Река Елба (Лаба) извире у области Крконоша. У области се налази више центара за зимске спортове.


„Кокус побуне” ("Sedition Caucus"), „Кокус издаје” ("Treason Caucus") или „Побуњенички кокус” ("Seditious Caucus") је, у америчкој политици, погрдан израз за републиканске чланове 117. Конгреса Сједињених Америчких Држава који су гласали против сертификације победе Џоа Бајдена на председничким изборима 2020.
Гласања, које су покренули представници који су се противили изборним резултатима из Аризоне и Пенсилваније, догодила су се неколико сати након што су побуњеници који подржавају актуелног председника Доналда Трампа упали у зграду Капитола да поремете гласање. Термин, који се односи на конгресни кокус, не односи се на формалну групу. Он уместо тога имплицира да су чланови Конгреса који су гласали против сертификације резултата извршили побуну или да су криви за побуну, и да су имали директну или индиректну улогу у јуришу на Капитол. Настао је у медијима, а користили су га политички противници републиканаца и политички научници.
Иако је термин првобитно коришћен за чланове Конгреса који су гласали против сертификације резултата председничких избора 2020. године, његова употреба је од тада постала нешто шира: на пример, коришћен је за сенаторе који су гласали „није крив” у другом суђењу за опозив Доналда Трампа.


Јован III Велики Комнин (Ιωαννης Μεγας Κομνηνος, око  1321 – 1362) је био трапезунтски цар од 1342. до 1344. из династије Великих Комнина. Био је син цара Михаила Великог Комнина (који је владао један дан 1341.) и Акрополитисе, ћерка Константина Акрополита.
Јован је већи део свог живота провео у Цариграду где је његов отац живео од око. 1297. године. Када је Михаило постао цар Трапезунта на један дан 1341. и брзо га је свргнуо и затворио мега дукс Јован Евнух, Јован је још увек био у Цариграду. Међутим, 1342. године, вође Схолараната, Никита Схоларије и Григорије Мицомат, посетили су га тамо и наговорили младића да дође са њима у Трапезунт и заузме престо. Уз одобрење византијске владе, група је кренула ка Трапезунту у септембру 1342. након што је затражила подршку три ђеновљанске галије, доводећи своју малу флоту од укупно пет бродова. После кратке, али жестоке борбе, Јован и његове присталице заузели су град 4. септембра, потпомогнути народним устанком у њихову корист. Након крунисања Јована III за цара, свргнута царица Ана Анахутлу је задављена, а њене присталице су погубљене или прогнане убрзо након Јовановог крунисања у цркви Пресвете Богородице Хрисокефале.
И Вилијам Милер и Џорџ Финлеј описују цара Јована III као слабог и раскалашног владара, коме је стало само до забаве, самозадовољства и луксуза; није показивао интересовање за сопственог оца који је остао заточеник мега дукса Јована Евнуха. Након смрти мега дукса, Никита је кренуо у Лимнију где је ослободио Михаила, а затим се вратио са њим у Трапезунт да свргне цара Јована III. Цар Јован III је 3. маја 1344. године протеран у манастир Светог Саве (где је држан под византијском стражом), а његов отац је враћен на престо.
Свргнутог цара је на крају његов отац протерао у Цариград, а одатле 1345. у Адријанопољ. Одатле је побегао 1357. године, и упутио се у Синопу да поврати свој престо, да би у том граду умро 1362. године. Михаило Панарет наводи да је цар Јован III имао сина, али не наводи и његово име; све што Панарет бележи о њему јесте да је 1363. побегао из заточеништва и побегао је прво у Кафу, а затим у Галату.


Јован Ивановић (румунски: Iosif Ivanovici,Ion Ivanovici такође: Josef Ivanovich) био је вођа војног оркестра и румунски композитор српског порекла.
1 Биографија
Јован Ивановић је рођен 1845. године у Темишвару, тадашњој Аустроугарској, данас Румунија. Његово интересовање за музику почиње након што је научио да свира флауту коју је добио још као дете. Касније приступа 6. армијском пуку, где је научио да свира кларинет. Његов таленат за музику ускоро га је довео до тога да постане један од најбољих музичара у пуку, и наставио је да учи са Емилом Лером, једним од најзначајнијих музичара друге половине 19. века. Ивановић касније постаје вођа оркестра и обилази целу Румунију. У 1900. години постављен је за Инспектора војне музике, и на том положају је остао све до смрти (1902).
Иако је Ивановић данас познат по свом валцеру „Таласи Дунава” (Donauwellen на немачком језику), током свог живота компоновао је преко 350 композиција, а његови радови су објављени у преко 60 земаља. Године 1889. Ивановић је освојио награду за марш на Светској изложби у Паризу, између 116 радова. Умро је у Букурешту 1902. године.
Немачки часопис Die Musik је 1903. године прогласио Ивановића краљем румунских валцера. Глумица Марлен Дитрих је 1931. године интерпретирала на клавиру његов валцер Таласи Дунава, док су певачи Френк Синатра и Том Џоунс изводили нумере које представљају варијације Таласа Дунава.
Постхумно је именован за почасног грађанина Темишвара у присуству његовог праунука Андреја Ивановића, који је успешни међународни пијаниста класичне музике.
2 Одабрана дела
Таласи Дунава*Серенада*Сувенир из Москве


Eochorica balcanica је врста инсекта из реда лептира (Lepidoptera), који припада породици Psychidae.
1 Опис
Код Eochorica balcanica дужина предњег крила код мужјака је од 7,5 до 10. Боја предњег крила варира од светло до тамно браон са жуто-белкастим мрљама променљиве величине. Боја задњег крила варира од светло до тамно браон. Женке су без крила, што је карактеристика ове породице.
2 Распрострањење и станиште
Врста је забележена у Бугарској, Северној Македонији, Грчкој и Србији. Изван Балкана, пронађена је у Турској. За Србију је евидентирана тек 2015. године у близини Прешева и на планини Старац. Насељава топла, отворена станишта са ретким растињем.
3 Биологија
Одрасле јединке су активне од краја јула до септембра. На локалитету Демир капија је забележена синтропија са сродном врстом Eochorica vardarica, која се јавља касније у сезони. Осим сезонске разлике, кључни карактер за разликовање ове две врсте је грађа гениталија мужјака и женке.


Коридор VII или Дунавски коридор је један од најважнијих европских путева, а заједно са Рајном и Мајном то је најважнији водени пут на континенту. То је, заправо, река Дунав у дужини од 2300 km.
Најважније луке на овом коридору су: Улм, Регензбург, Пасау, Линц, Беч, Братислава, Будимпешта, Апатин, Нови Сад, Београд, Смедерево,Видин, Русе, Ђурђу, Браила, Галац, Измаил.


1 Догађаји
Википедија:Непознат датум — Владавина династије Абасида у Багдаду.
Википедија:Непознат датум — Крштење бугарског кнеза Бориса I
У Табаристану је Хасан ибн Зеид основао Зејдитски емират.
Лудвиг II Немачки је опсео замак Девин у Великој Моравској, покушавајући да покори кнеза Растислава. Францима су помагале трупе бугарског кнеза Бориса I. Као резултат тога, српски кнез Растислав је био приморан да призна франачку власт и да напусти литургију на старословенском језику.
Викинзи су наставили да пљачкају Краљевство Западне Франачке. У Аквитанији их је унајмио Пепин II, покушавајући да поврати свој престо. Опседао је Тулуз, али није успео да заузме град. Пепин II је био приморан да се повуче, али га је убрзо заробио гроф Рамнулф од Поатјеа, чиме је окончана његова борба за очево наследство.
Трупе византијског цара Михаила III напале су бугарске земље, кнез Борис I је био приморан да одустане од савеза са Лудвигом II Немачким.
Пролеће — Борис I, под притиском византијских трупа, склопио мир са византијским царем Михаилом III, пристајући да прими крштење из Цариграда и покрсти Бугаре (в. 865).
Под утицајем светог Методија, бугарски цар Борис I, са породицом и пратњом, примио је хришћанство, а убрзо за њим и српски кнез Мутимир.
Руско ослобађање Кијева од стране Асколда и Дира.
Борба кијевских кнезова са Рјуриком за Полоцк.
У Новгороду је угушен устанак против Варјага на челу са Вадимом Храбрим. Рјурик погубљује подстрекача и његове саветнике.
2 Рођења
3 Дани сећања


Симетрична група је група коју чине све пермутације неког скупа од n елемената. Операција групе је надовезивање трансформација описаних њеним елементима. Неутрал групе је пермутација која не мења положај елемената или идентитет, обележаван и са id. Сама група се означава са Sn.
Симетричну групу Sn чини n! (n-факторијел) елемената. Ове групе за n > 2 нису комутативне.


Амаду Тумани Туре (Amadou Toumani Touré; Мопти, 4. новембар 1948 — Истанбул, 10. новембар 2020) био је малијски политичар, који је био председник државе у два наврата, од 1991. до 1992. године и од 2002. до 2012. године. 2002. године. након државног удара у коме је његов претходник Алфа Умар Конаре предао власт народу, поново се кандидовао за председника и победио на изборима. Други мандат освојио је 2007. године. Био је у бекству након војног удара у марту 2012. године. све до своје смрти 10. новембра 2020. године.


Западноафрички гепард (Acinonyx jubatus hecki) подврста је гепарда која насељава западне делове Африке.
1 Распрострањење
Типска јединка описана је на основу гепарда уловљеног у Сенегалу, али популација гепарда у Сенегалу није примећена још од 1980-их. Ареал подврсте западноафрички гепард (Acinonyx jubatus hecki) је, сем Сенегала, обухватао следеће афричке државе: Алжир, Мали, Нигер, Мароко, Мауританија, Нигерија, Бенин, Буркина Фасо, Чад, Обала Слоноваче, Гана, Гвинеја, Гвинеја Бисао, Сијера Леоне и Того. Савремени подаци указују на сигурно присуство западноафричког гепарда само у Бенину, Нигеру и Буркини Фасо, уз могуће присуство у Малију, Мауританији и Тогу. Сахарске популације гепарда (у Алжиру) сматрају се делом друге подврсте, азијског гепарда (Acinonyx jubatus venaticus).
2 Станиште
Станишта врсте су шуме, планине и екосистеми ниских трава и шумски екосистеми.
3 Угроженост
Ова подврста је крајње угрожена и у великој опасности од изумирања.


Омар Абас (عمر عباس , романизовано Omar Abbas; 2. март 1999) сиријски је пливач чија специјалност су трке слободним стилом.
1 Спортска каријера
Абас је пливање почео да тренира са шест година, а прве наступе за репрезентацију Сирије уписао је током 2014. на јуниорским такмичењима. Као перспективан млади пливач добио је стипендију Светске пливачке федерације захваљујући којој је тренирао у кампу ФИНА на острву Пукет на Тајланду.
Прво велико међународно такмичење на коме је наступио је било светско првенство у великим базенима у корејском Квангџуу 2019. године. Абас се за Квангџу квалификовао у две дисциплине, трку на 200 слободно је завршио на 51. месту, док је у трци на 400 слободно дисквалификован, те је остао без званичног пласмана.
На митингу светског купа одржаном почетком новембра 2019. у Казању испливао је нови национални рекорд на 200 слободно у великим базенима (време од 1:51,82 минута).


Пасош Аустралије је јавна путна исправа која се држављанину Аустралије издаје за путовање и боравак у иностранству, као и за повратак у земљу. Од 1984, пасош се издаје само држављанима Аустралије. За време боравка у иностранству, путна исправа служи њеном имаоцу за доказивање идентитета и као доказ о држављанству Аустралије. Пасош Аустралије се издаје за неограничен број путовања. Држављанима Аустралије је дозвољено поседовање пасоша друге државе, али су у обавези да користе аустралијски при уласку и изласку из земље.
0.1 Страница са идентификационим подацима
Слику носилац пасоша
Тип („P“ за пасош)
Код државе (AUS за Аустралију)
Серијски број пасоша
Презиме и име носиоца пасоша
Држављанство (AUSTRALIAN [Аустралијско])
Датум рођења (ДД. ММ. ГГГГ)
Пол (M за мушкарце или F за жене)
Место рођења (Само град рођења је написана, иако је носиоца пасоша рођен ван Аустралије)
Датум издавања (ДД. ММ. ГГГГ)
Потпис носиоца пасоша
Датум истека (ДД. ММ. ГГГГ)
Орган издавања (AUSTRALIA ако је пасош издат у Аустралији, или име дипломатске мисије ако су издате у иностранству — нпр. DUBLIN)
0.2 Језици
Пасош је исписан на енглеском. Француски превод налази се на страна података носиоца пасоша, као и на стране опсервације, чип центар и стране белешке.
1 Типови пасоша
Стандардни пасош (Црни омот) — Издаје се свим грађанима Аустралије. Садржи 32 стране и важе 10 године за пунолетне особе, односно 5 године за лице млађе од 18 година.
Пасош честих путника — Издаје се лицима које често путују, као што су пословни људи, и садрже 64 стране. Цена ових пасоша износе мало више од стандардне пасоше са 32 стране.
Сениорски пасош — Издаје се особама старије од 75 година. Трају 5 године, садрже 32 стране и коштају око пола цена мање од стандардних пасоша.
Сениорски често путника пасоша — Издаје се лицима старије од 75 година. Садрже 64 стране.
Дипломатски пасош (Црвени омот) — Издаје се Аустралијским дипломатама, високог ранга скупштинске службеницима и дипломатским куририма. Садрже 32 стране.
Службени пасош (Сиво-зелено омот) — Издаје се лицима коју представљају Влада Аустралије на званичним путовање. Садрже 32 стране.


Вилхелм Фридман Бах (Wilhelm Friedemann Bach; Вајмар, 22. новембар 1710 — Берлин, 1. јул 1784) је био немачки композитор из чувене музичке породице Бах. Био је најстарији син Јохана Себастијана и Марије Барбаре Бах. Од 1746. до 1762. радио је као оргуљаш Богородичне цркве у Халеу, па га зову и Бах из Халеа. Иако је био славан као оргуљаш, импровизатор и композитор, живот је завршио у сиромаштву.
Писао је црквене кантате и инструментална дела (фуге, полонезе и фантазије за клавир, дуете за флауте). У своја дела је уносио елементе контрапункта које је научио од оца.


Мурализам је назив који означава сликарски покрет и зидне слике мурале у Мексику са социјално-критичком и националном тематиком.
Ови уметнички прикази-мурали - појавили су се након Мексичке револуције а стварали су их уметници Хосе Клементе Ороско, Дијего Ривера и Давид Алфаро Сикерас. Након Другог светског рата и 70-их година 20. века мурализам изнова доживљава врхунац само што сада није заступљена револуционарна тематика. У мурализму се преплићу елементи предколумбовске као и модерне европске уметности (нова стварност и кубизам) али није развијен јединствени стил.
1 Главни представници
Главни представници су:
Диего Ривера (Diego Rivera)
Хосе Клементе Ороско (José Clemente Orozco)
Давид Алфаро Сикерас (David Alfaro Siqueiros)


Џон Спенсер (John Spencer; 18. септембар 1935 — 11. јул 2006) био је енглески професионални играч снукера.
Био је први победник Светског првенства у снукеру које је одржано у позоришту Крусибл у Шефилду 1977. године. Још два пута је освајао титуле светског првака (1969. и 1971). Био је први победник Мастерса и Мастерса у Ирској (оба 1975). Први играч који је направио 147 максимални брејк у такмичењу.
Преминуо је 11. јула 2006. године у болници у Болтону у 70. години.


Радио-телевизија Војводине (РТВ; Vajdasági Rádió és Televízió, Radio-televizija Vojvodine, Rádio-televízia Vojvodiny, Радио-телевизия Войводини, Radio-televiziunea Vojvodinei, Radio-televizija Vojvodinaći) је регионални јавни медијски сервис Војводине. Седиште се налази у Новом Саду.
1 Историја
Радио-Нови Сад основан је одлуком Главног извршног одбора Народне скупштине Војводине 1949. године. Одлуку је пратило решење које је прецизирало да се ради о „државном привредном предузећу покрајинског значаја”. Програм је свечано почео на Дан Републике 29. новембра 1949. и тај се датум слави као дан РТВ-а. Програм радија је од почетка конципиран на пет језика: српскохрватском, мађарском, словачком, румунском и русинском.
Радио је такође имао улогу пропагандног центра, из којег се одговарало на оптужбе околних земаља Информбироа против Југославије, владајуће КПЈ и председника Републике и Партије, Јосипа Броза Тита. Овај информативни програм био је намењен не само припадницима овдашњих националних мањина (народности), већ и слушаоцима у земљама стаљинистичког блока. Да је то била превасходна улога радија, види се и из тога што су 1. септембра 1955. укинути програми на српскохрватском (остала је само емисија за село) и русинском језику (задржана је једна музичка емисија), док је појачана пропаганда „против клевета и дезинформација” на мађарском, словачком и румунском језику, а повремено и на чешком језику. Ово додатно потврђује намеру савезних власти у Југославији. Радио-Нови Сад је стекао изузетан углед у источној Европи, јер је давао простора модерној музици неспутаној идеологијом, што у то време није био случај са станицама информбироовских држава. Пријем програма је био могућ на целом простору Војводине, преко дана и у суседним земљама, а ноћу, због повољне локације и чисте фреквенције, повремено све до далеког севера и на југу чак до полутара. Српскохрватски и русински програм су касније, по изглађивању односа са СССР-ом и већим делом Источног блока, поново уведени.
Савет радне заједнице Радио-Новог Сада је 1971. године донео одлуку о стварању самосталне радне јединице — Телевизије Нови Сад. Скупштина АП Војводине је 1972. донела одлуку о прерастању радија у Радио-телевизију Нови Сад (скраћено РТНС). Телевизијски програм је из новоизграђеног здања на Мишелуку почео да се емитује 26. новембра 1975. године. Првог дана емитовања дата је специјална емисија о новосадској телевизији, а сутрадан, 27. новембра, гледаоци на ширем подручју Војводине имали су прилику да гледају прве информативно-политичке дневнике на српскохрватском и мађарском језику. Телевизија је у почетку емитовала програм на пет језика: српскохрватском, мађарском, словачком, румунском и русинском, а касније и на ромском и украјинском.
Републичким законом из 1991. године мења се статус електронских медија у правцу њихове централизације и подржављења. Од радиодифузних центара на подручју Републике Србије, ранијих чланица ЈРТ — Радио-телевизија Београд, Нови Сад и Приштина — 1. јануара 1992. године формира се Јавно предузеће Радио-телевизија Србије (РТС), која преузима сва средства претплате и техничке капацитете. За део предузећа, „оперативну јединицу” за припрему и производњу радијског и телевизијског програма, остао је назив РТНС, али је потоња унутрашња регулатива умногоме дерогирала и последња од датих права. Од 2006. године РТС се дели на два јавна радио-телевизијска сервиса: Радио-телевизију Србије са седиштем у Београду и Радио-телевизију Војводине са седиштем у Новом Саду. РТВ је званично почела са радом 26. јуна 2006. године.
За време НАТО бомбардовања 1999. године уништене су зграде Телевизије Нови Сад на Мишелуку. Особље је благовремено евакуисано, али је нанета огромна материјална штета. У бомбардовању је такође уништена или оштећена већина предајника радија, иако сама зграда радија није страдала. Уништене зграде телевизије нису обнављане, већ је телевизија привремено премештена у бившу зграду НИС-а у центру града. Године 2019. завршена је изградња новог седишта на Мишелуку, у који су се уселили радио и администрација. Телевизија се у нову зграду уселила у јануару 2021. године.
2 Језици
Радио-телевизија Војводине производи садржај на осам језика: српском, мађарском, хрватском, словачком, русинском, румунском, ромском, а од 2011. године и немачком језику.
Одређене ТВ емисије су такође преведене на знаковни језик. Поред тога, емитују се и садржаји које производи Deutsche Welle на енглеском, титлован на српски језик.
3 Радио
РТВ поседује следеће радио-станице:
РНС 1, на српском језику
РНС 2, на мађарском језику
РНС 3, на хрватском, словачком, русинском, румунском и ромском језику
Орадио, на српском језику
4 Телевизија
4.1 Тренутне станице
РТВ 1, на српском језику.
РТВ 2, на српском језику и језицима националних мањина.
4.2 Бивше станице
4.2.1 1999. до 2006.
Пре трансформације у Радио-телевизију Војводине, РТНС је, у оквиру РТС-а, имала две станице:
ТВ Нови Сад 1*ТВ Нови Сад 2
4.3 Пре 1999.
Пре НАТО бомбардовања, РТНС је имала два канала:
ТВ Нови Сад*ТВ Нови Сад плус
5 Визуелни идентитет
Свака боја на логоу означава посебан канал. Плава означава РТВ 1, док зелена означава РТВ 2, жута РНС 3, наранџаста РНС 2, црвена РНС 1, а љубичаста веб-сајт.


Косово: Можете ли замислити? (Kosovo: Can You Imagine?) је канадски документарни филм из 2009. године у режији Бориса Малагурског о Србима који живе на Косову и Метохији и о мањку људских права које имају данас.
Филм, који описује стање на Космету пошто су Уједињене нације преузеле администрацију над том покрајином (као резултат НАТО бомбардовања Југославије 1999. године), показује сасвим другачију слику о ситуацији у јужној српској покрајини од оне која се може видети у западним медијима. У филму се говори како је хиљаде Срба након косовског рата било етнички очишћено са Космета, киднаповано или убијено, а велики број њихових кућа, културних и верских споменика био је спаљен и уништен.
У филму се такође говори о томе како већина косовских Срба живи данас — расељени, углавном концентрисани у енклавама где неки живе унутар контејнерских кампова на Космету, у гетима. Документарни филм прати приче више Срба који су били жртве албанских екстремиста након НАТО бомбардовања 1999. године.
1 О филму
Остварењу овог пројекта у великој мери помогао је канадски новинар Скот Тејлор као и принцеза Линда Карађорђевић, ирска дипломаткиња Мери Волш и бивши званичник УНМИК-а, Џон Хаторн. “Срби на Косову немају основна људска права. Бићете шокирани да сазнате са каквим страхотама се суочавају сваки дан”, рекао је режисер овог филма Борис Малагурски на премијери филма у оквиру "BC Days" документарног филмског фестивала у Ванкуверу, где је освојио награду “Најбољи филм”. Филм је такође добитник “Сребрне Палме” на Међународном филмском фестивалу у Мексику, а уврштен је и у званичну селекцију БриџФест 2009 Међународног филмском фестивала у Источном Сарајеву.
2 Награде
Најбољи Филм — BC Days Documentary Film Festival 2009, Ванкувер, Канада* Победник, Сребрна Палма — Mexico International Film Festival 2009, Розарито, Мексико* Званична Селекција — BridgeFest 2009, Источно Сарајево, Босна и Херцеговина


Матс Јулијан Хумелс (Mats Julian Hummels; Гладенбах, Западна Немачка, 16. децембар 1988) је професионални одбрамбени фудбалер која наступа за Рому и селекцију Немачке.
1 Клупска каријера
Каријеру почео је Бајерну, прво је играо за други тим Бајерна, за први тим дебитовао је у сезони 2007/08, после тога ишао на позајмицу у Борусији Дортмунд, онда су га откупили следеће сезоне. Од 2010 наступа за Немачку. 2016 године се вратио у Бајерн Минхен.
2 Репрезентативна каријера
За репрезентацију Немачке дебитовао је 2010. на пријатељској утакмици, освојио је златну медаљу на Светском првенству 2014, и бронзану 2010.
3 Трофеји
Борусија Дортмунд* Бундеслига Немачке (2) : 2010/11, 2011/12.
Куп Немачке (2) : 2011/12, 2020/21.
Суперкуп Немачке (3) : 2013, 2014, 2019.
Лига шампиона : финале 2012/13.
Бајерн Минхен* Првенство Немачке (3) : 2016/17, 2017/18, 2018/19.
Куп Немачке (1) : 2018/19.
Суперкуп Немачке (3) : 2016, 2017, 2018.
Немачка* Светско првенство (1) : 2014.
Европско првенство У 21 (1) : 2009.


Јужни Кордофан (جنوب كردفان) је један од вилајета Судана. Налази се на крајњем југу државе на граници са Јужним Суданом. Захвата површиину од око 160.000 км², на којој живи приближно 1.200.000 становника према проценама из 2006. године. Главни град вилајета је Кадукли. Статус Јужног Кордофана је тренутно непознат, будући да у једном делу живи већина становника која подржава Јужни Судан. Округ на западу вилајета — Абјеј је демилитаризована зона и посебна административна јединица.


Оф манстерс енд мен (Of monsters and men - О чудовиштима и људима) је шесточлана исландска инди поп група формирана 2010. године. Бенд чине певачица и гитаристкиња Нана Бриндис Хилмарсдоутир, певач и гитариста Рагнар Тоурхалсон (Раги), гитариста Бринјар Лејфсон, бубњар Артнар Роузенкранц Хилмарсон, клавијатуриста и хармоникаш Ауртни Гудјоунсон и басиста Паудл Кристјаунсон. Током турнеје 2012. године, бенду се прикључила трубачица Рагнихилдур Гунарсдоутир.
Идеја о бенду настала је 2009. године када је Нана Хилмарсдоутир одлучила да почне да ради на свом соло-пројекту, „Птица певачица“. Оф манстерс енд мен почели су да стичу популарност након победе у исландском такмичењу бендова „Мусиктилраунир“. Годину дана касније, објавили су први макси-сингл под именом Into the Woods. Албум је садржао четири песме: Six Weeks, Love Love Love, From Finner и њихов највећи досадашњи хит, Little Talks. Албум је садржао претходно објављене песме, као и осам нових, а достигао је шесто место на US Billboard 200 листи. Поред тога, освојио је врх исландске и ирске топ-листе албума, треће место на британској, четврто на немачкој, а пето на холандској и канадској листи.


Демар Дарнел Дерозан (DeMar Darnell DeRozan; Комптон, Калифорнија, 7. август 1989) амерички је кошаркаш. Игра на позицијама бека и крила, а тренутно наступа за Сакраменто кингсе.
1 Каријера
Дерозан је провео једну сезону (2008/09) на Универзитету Јужна Калифорнија, где је наступао за екипу УСК троџанса.
На НБА драфту 2009. одабрали су га Торонто репторси као 9. пика.
Са кошаркашком репрезентацијом Сједињених Америчких Држава освојио је златну медаљу на Светском првенству 2014.
2 Успеси
2.1 Репрезентативни
Олимпијске игре: 2016.
Светско првенство: 2014.
2.2 Појединачни
НБА ол-стар меч (6): 2014, 2016, 2017, 2018, 2022, 2023.
Идеални тим НБА — друга постава (2): 2017/18, 2021/22.
Идеални тим НБА — трећа постава (1): 2016/17.


Киркесијум (латински: Circesium) је био град у древној Осроени. Основао га је крајем 3. века римски цар Диоклецијан као утврђење на граници према сасанидској Персији. Налазио се на ушћу ријеке Кабур у Еуфрат, а саграђен је на темељима старијег града Сирхи који се спомиње у древним асирским текстовима. У њему је, према тексту Notia Dignitarum, почетком 3. века била смештена трећа римска легија позната као Legio III Parthica. Страдао је у римско-персијским ратовима, али га је почетком 6. века обновио Јустинијан I. На његовом мјесту се налази данашњи град Бусеира у источној Сирији.


Белокрила шева (Alauda leucoptera) је врста шеве која се налази од јужне Украјине преко Казахстана до јужно-централне Русије. Делимично је миграторна врста, а птице се зими обично селе на југ. Најјужније птице су углавном старице. То је веома ретка луталица у западној Европи.
1 Таксономија
Белокрилу шеву је описао Палас, 1811. године у својој "Zoographia Rosso-Asiatica, sistens omnium animalium in extenso Imperio Rossico". Тренутни назив рода потиче од латинске речи за шеву. Специфични епитет leucoptera значи „белокрили“, од leukos, „бели“, и pteron, „крило“. Раније је белокрила шева била класификована као припадница рода Melanocorypha све док није пресељена у Alauda 2014. године.
2 Опис
Белокрила шева са блиставим белим мрљама на крилима је велика и робусна, обично 17-19 цм дужине, са распоном крила од 35 цм. Оба пола теже око 44 г. У лету је лако препознатљива због упечатљивих шара на крилима: црна спољашња пера за летење, бела унутрашња пера за летење и кестењасти остатак крила. Тело јој је одозго тамно сиво са пругама, а одоздо беличасто. Одрасли мужјак има кестењасту круну, али су полови иначе слични.
2.1 Оглашавање
Његова песма је мелодичнија верзија песме пољске шеве .
3 Понашање и екологија
Белокрила шева живи у сувим, отвореним степама и равницама. Гнезди се на земљи, полажући три до осам јаја по леглу. Њена исхрана се састоји од семенки и инсеката током сезоне гнежђења. Друштвена је птица током зиме.
3.1 Претње
Уништавање станишта услед орања је једна од главних претњи белокрилој шеви.
4 Статус
Иако је његова популација значајно опала, и даље је релативно честа и сматра се најмање угроженим таксоном.


.it је највиши Интернет домен државних кодова (ccTLD) за Италију.
Због тога што је it и енглеска реч, а и многе речи се завршавају са -it, често се користи у прављењу хаковања домена.
Постоји неколико резервисаних другостепених домена, на пример домени као што су italy.it или друга имена која се односе на географске регионе Италије.
gov.it је званични владин домен, а његова употреба се брзо повећава.
edu.it домен је био предложен, али тај предлог никад није формализован.


967 је била проста година.
1 Догађаји
Пролеће – Цар Отон I (Велики) сазива савет у Риму, да представи нову владу под папом Јованом XII. Своја права остварује у граду и инсистира на повременом присуству царског судије, поред папског суда. Ера римске независности је завршена. Градо постаје патријаршијска и митрополитска црква читавог Венета.
Цар Отон I (Велики) одлази у обилазак ломбардских војводстава јужне Италије. У Капуи он додељује Пандулфу I (Ајронхеду) упражњено војводство Сполето и Камерино и терети га да је водио рат против Византијског царства. У Беневенту, Отон прима омаж Пандулфовог брата и сувладара Ландулфа III. У Салерну добија и подршку Гисулфа I.
Отон I шаље царску делегацију (коју је предводио Венецијанац по имену Доменико) у Цариград са уверавањима у његово пријатељство и захтевом за принцезу Теофану (ћерку покојног цара Романа II) за његовог 12-годишњег сина Отона II. Као мираз Отон захтева византијске поседе у јужној Италији.
Лето – Свјатослав I, велики кнез Кијева, побеђује бугарске снаге на Балкану по налогу цара Никифора II (који му плаћа 1.500 фунти злата за инвазију на Бугарско царство). Царска делегација стиже у Македонију, али ту остаје са Никифором II. Далеко од тога да понуди византијску Италију као мираз за Теофана, Никифор одбија да прихвати тврдње Отона I.
Отон I обнавља царски уговор са Пјетром Кандијаном, дуждом Венеције. Он му даје комерцијалне привилегије и заштиту млетачких грађана.
Зима – Отон I се враћа у Рим. На Божић, папа Јован XIII крунише Отона II за ко-цара Светог римског царства. Иако је Отон II номинован за сувладара, он још увек нема стварну власт.
Улав I Тригвасон бежи из Норвешке са својом мајком, да би га напали естонски Викинзи.
Емир Насир ал-Давла је свргнут и затворен у Мосулу након 32-годишње владавине његовог сина Абу Тагхлиба, де факто гувернера и присталица. Постаје нови владар Емирата Мосул.
Фатимидски генерал Јавхар ал-Сикили покреће војну кампању на западу Магреба. Он наставља своју експанзију, заједно са Зиридима, и осваја Фез (данашњи Мароко).
5. јул – Цар Мураками умире после 21-годишње владавине. Наслеђује га његов 17-годишњи син Реизеи, који је луд и постаје 63. цар Јапана.
Отон I завршава и посвећује нову катедралу у Магдебургу у Саксонији. Као и друге царске цркве тог периода, она укључује западни зид - конструкцију причвршћену за улазни зид и опремљену галеријама. Отон чини Магдебург базом за мисионарске напоре да преобрате Словене на истоку.
Желећи да одврати Русе, византијски цар Никифор II Фока послао је амбасадора Калокира кнезу Свјатославу Игоревичу, који је убедио кнеза да нападне Прво бугарско царство, чије је слабљење ишло на руку Византинцима. Царев предлог је подржан са 15 кентинарија злата као предујам.
967-971 — Походи руског кнеза Свјатослава Игоревича на Бугарску. Након што је склопљен руско-византијски споразум, по коме је Русима требало да припадне североисточни део Првог бугарског царства (касније Добруџа), што је дало доста трговинских предности.
2 Рођења
Википедија:Непознат датум — Луј V Лењи, француски краљ (†987.)
3 Смрти
4 Дани сећања


Мико Лехтонен (Mikko Lehtonen; Турку, 16. јануар 1994) фински је хокејаш на леду који игра на позицијама одбрамбеног играча.
Члан је сениорске репрезентације Финске за коју је на међународној сцени дебитовао на Светском првенству 2017. године. Као члан младе репрезентације Финске (играчи до 20 година) освојио је златну медаљу на светском првенству 2013/14. године.
Професионалну каријеру започео је у екипи ТПС-а из родног Туркуа, а од 2017. игра за тим Тапаре такође у елитној финској лиги.


Јан Амос Коменски (Comenius, Jan Amos Komenský; Њивњице, 28. март 1592 — Амстердам, 15. новембар 1670) је био чешки (присвајају га и Мађари, Словаци, Немци идр.) педагог, лингвиста, природњак, хуманиста, филозоф и политичар. Он се сматра оцем модерног образовања. Јан је служио као последњи епископ Јединства браће пре него што је постао верска избеглица и један од најранијих заговорника универзалног образовања, концепт који је на крају изнео у његовој књизи Дидактика Магна. Као педагог и теолог, водио је школе и саветовао владе широм протестантске Европе до средине 17. века.
Коменски је увео низ образовних концепата и иновација, укључујући сликовне уџбенике писане на матерњем језику уместо латинског, наставу засновану на постепеном развоју од једноставних ка свеобухватнијим концептима, доживотно учење са фокусом на логичко размишљање у односу на досадно меморисање, једнаке могућности за осиромашену децу, образовање за жене, и универзалну и практичну наставу. Такође је снажно веровао у везу између природе, религије и знања. Он је навео да се знање рађа из природе, а природа од Бога. Поред родне Моравске, живео је и радио у другим крајевима Светог римског царства, као и у другим земљама: Шведској, Пољско-Литванској заједници, Трансилванији, Енглеској, Холандији и Мађарској.
1 Биографија
Јан Амос Коменски је имао словачке претке. Његово презиме вероватно потиче од имена општине Комња у срезу Ухерско Храдиште. Сматра се најзначајнијим реформатором у историји образовања, због реформи попут увођења предметно-часовно-разредног школског система, који и служи као основни и претежни облик савремене наставе.
Завршио је теологију и постао је свештеник Јединства братског. Ова црква је припадала протестантским црквама у Чешкој и јављала се ка хусистичким традицијама.
После пораза чешких принципа на Белој гори Коменски се морао сакривати од царске војске. У то време му је од тифуса умрла супруга и двоје деце. Излаз из ове ситуације је тражио у раду. Тада је почео да ради на својој књизи „Лавиринт света и рај срца“.
Године 1628, напустио је своју родну Моравску и пошао на пут по Европи. Финансијски су га при томе помагали богаташи који су поштовали његов рад. Утврдио је нове начине поласка у школе. Сматрао је да полазак у школу мора бити обавезан за свако дете без обзира на материјално стање и памет. Прославио се за своје доба револуционарним мислима „понављање је мајка мудрости“ и „школа је игра“.
Његова филозофија се назива „пансофија“. Главна филозофска мисао Јана Амоса Коменског је мисао о једној хармонији која влада целим космосом. Његова филозофска питања се усредсређују на сувишност чула свеопштег битисања.
Тако како је за приступ Франсис Бекона ка свету присутна индукција, за Ренеа Декарта евидентна дедукција, тако је за Коменског типичан поступак синкретичком методом.
2 Школа
Школа је у Коменсковој мисли била неопходна институција, због тога што је учење у већим групама боље јер подстиче на рад и обезбеђује боље резултате у односу на било које индивидуално васпитање. Пишући да је лако да се од целог живота направи школа, Коменски предлаже следеће школе:#школа зачећа и развоја у мајчином стомаку,#школа рођења и најранијег детињства,#школа детињства,#школа младићства,#школа младости,#школа зрелог доба и#школа старости.
Прва и друга од ових школа су у свакој кући, и то је у ствари његова материнска школа (од рођења до 6 година). Трећа се налази у сваком селу и то је школа матерњег језика (од 6 до 12 година). Четврта се налази у свакој провинцији и то је латинска школа (од 12 до 18 година). Пета школа је свакој држави и то је академија (од 18 до 24 година). Шеста школа припада целом свету , а седма свугде где ће се налазити људи који су боље оспособљени за живот. Такође, прве две школе јесу приватне, то јест под надлежношћу родитеља, наредне три су јавне, јер су под надзором цркве и власти, а последње две јесу личне, зато што би до тог доба живота сваки човек требало да напредује довољно да буде ковач своје среће. Коменски се највише и посебно залагао за оснивање школе матерњег језика, латинске школе и академије. Овом својом поделом он је поставио темеље модерног школског система.
2.1 Материнска школа
Материнску школу деца добијају од свог рођења па све до шесте године, првенствено у мајчином стомаку, па онда кроз најраније периоде свог живота у оквиру своје породице, уз најважнију улогу мајке. Васпитање у овом периоду треба да пружи основне представе о свету и природним појавама, затим правилне навике и основе моралности, и религијске основе. Коменски је детаљно своје погледе о овој првој и најранијој школи у дечијем животу изнео у свом делу Информаторијум материнске школе, у ком је такорећи дао упутство родитељима и дадиљама како треба поступати са децом до 6 година. Ово је иначе прва књига у историји педагогије посвећена предшколском васпитању.
2.2 Школа матерњег језика
Ова друга по реду школа у дечјем одрастању треба да траје од 6. до 12. године, у периоду дечаштва. Школе матерњег језика, или основне школе, треба да постоје у свакој општини, па према томе треба да буду свеопште, масовне, народне и општеобразовне. Њихов задатак је да пружају елементарна знања, тј. читање и писање на матерњем језику, рачунање с мало геометрије, природне науке, ручни рад, певање и веронаука.
Јако је важно нагласити масовност и народност основне школе. Коменски сматра да у ове школе треба узимати не само децу богатих људи, већ сву децу подједнако, богаташку и сиротињску, племићку и грађанску, дечаке и девојчице. Он такође истиче важност наставе на матерњем језику. Ова два захтева су била изузетно револуционарна и демократска за ондашње време.
Што се тиче општеобразованости, овај критеријум подразумева да сви добију сва пансофијска знања која су потребна сваком човеку, без обзира на касније занимање. Зато свако треба да заврши основну школу, да би се касније могао опредељивати да ли ће наставити школовање у трећој, латинској, школи, или ће учити занат итд. Сходно томе, садржај образовања у основној школи треба да чине: читање, писање, аритметика с елементима геометрије, наука о природи, географија, божји закон, ручни рад и певање.
У основи овако конципиране основне школе је став да су сви људи по природи једнаки и добри, да су сви деца божја, да се сви могу васпитавати и да сви имају једнака права на то, и свима је школовање неопходно.
Коменски је овим дао грађанском сталежу једно ново, педагошко оружје у борби за рушење старог феудалног друштвеног поретка. Покушао је да доведе у питање право цркве на основну школу, хтео да је изузме из власти цркве и учини јавном, па је школу подвео под државну власт и учинио је школом за све, без икакве, па чак и верске дискриминације. Али ипак, веома важна ствар која се учила у школи био је закон божји, који је развијао побожност код сваког ученика.
2.3 Латинска школа или Гимназија
Латинска школа је намењена за период младости, од 12. до 18. године. Она се налази у сваком граду, свакој провинцији, и служи да даље развија оно што је стечено у материнској школи (породици) и школи матерњег језика (основној, народној школи). У ове две претходне школе се развијају спољна и унутрашња чула, а у латинској треба развијати расуђивање и суђење.
Коменски каже да су њен главни циљ четири језика и целокупно познавање вештина. Ова школа има шест разреда и у сваком се учи посебан садржај тј. предмет - граматика, физика, математика, етика, дијалектика и реторика, а у оквиру овога су и садржаји из музике, историје, географије, хронологије, астрономије и теологије. Дакле, Коменски је у садржај образовања, поред седам слободних вештина, унео и оне предмете који су под утицајем наука све више били заступљени, да би се ученици уздигли више. Што се тиче изучавања језика, залагао се да се учи и још један од живих језика, поред матерњег, латинског и грчког. Посебан метод који препоручује за ову школу јесте да се четири редовна часа дневно поделе тако да се два јутарња часа посвете науци, први поподневни - историји, а други - вежбању у стилу, гласу, руке и сл. сходно градиву.
Након што ученици успешно заврше латинску школу, тј. гимназију, Коменски предлаже да се само они најбољи, најталентованији упуте на академију, а да се остали упуте на њиву, на занат, трговину, или за шта су већ рођени.
2.4 Академија
Академија ја намењена за зрелост, за године између 18 и 24, и она, пошто није општа и масовна, треба да постоји у свакој држави. На академији Коменски жели да се заиста обрађују све науке, при чему треба примењивати лакше и поузданије начине, а да се на крају одликују само они који су успешно постигли своје циљеве, па им се може поуздано поверити вођење друштвених послова.
Академија подразумева теологију, филозофију и науке које су круна образовања, што укључује правни, теолошки и медицински факултет. Потребно је да академије имају учене, вредне и посвећене професоре, да се обавезно изучавају писци, и да их похађају само одабранији, само цвет људи, да оне спремају само вредне и честите младиће, а не назови-студенте.
У склопу овог последњег периода образовања Коменски спомиње још и путовања, о којима каже да их треба забранити омладини док год не прође разузданост тог доба и дође зрелост потребна за путовања, исто као што сматра и Платон.
Након што дете тј. човек заврши своје школовање кроз све ове четири школе, Коменски је сматрао у почетку да је развој завршен управо до те 24. године. Међутим касније, он је, формулишући своје пансофијске идеје, учење и школовање проширио на читав живот, што га чини теоретичарем перманентног (доживотног) образовања.
3 О настави
Коменски је генерално гледао на науку са практичног гледишта, односно, сматрао да ученици треба да науче оно што ће им користити у животу. Што се тиче организације наставе и школског рада, он је детаљно осмислио систем који се у великој мери и данас користи. Он је дефинисао: школску годину, школску недељу, радни дан, наставни час, распуст и одмор, разред, оцењивање на крају године, школску дисциплину и друге појмове важне за наставу.
У раду школа, у настави и васпитању, Коменски одређује главне принципе и методе, а све у складу са природним законима. Основни принцип наставе јесте принцип'очигледности, по којем настава треба да почне од посматрања ствари, а не од упознавања помоћу разума, да чула имају велику улогу у сазнавању и учењу. Овај принцип чини језгро и основу дидактике Коменског, па је, сходно томе,  назван златним правилом.  Остали важни принципи су следећи: поступност (од лакшег ка тежем, од простог ка сложеном, од блиског ка даљем, од познатог ка непознатом), систематичност, узрасне'могућности (не журити испред природног темпа), интересантност, занимљивост и пријатност рада (треба да влада радост при учењу, а не присила).
Такође је јако битан активан однос према раду, јер уколико ученик не учи с разумевањем, учење не може дати резултате. Онда, да би ти резултати били трајни, Коменски истиче неопходност понављања и увежбавања градива. Све се ово може постићи само уколико школе имају пансофијске наставнике, универзалне педагоге, који су способни да поучавају свестрано. Њихови главни задаци су да вежбају: дух, говор и руке. Дакле, оно што ученици треба да упознају треба упоредо да иде са оним што треба да раде, па познавање ствари и потребних покрета руку мора да буде праћено способношћу да се изврши неки рад. У складу са тим ставом, Коменски поставља два јако значајна и прилично савремена захтева школи: неопходност повезивања теоријских и практичних знања и, други, повезивање учења у школи са реалним животом. Не учити за школу, већ за живот- постаће водећа Коменскова идеја у раду ондашњих, али и данашњих школа.
Што се тиче учитеља, он, по Коменском, има важну улогу у одржавању дисциплине, при чему не би смео да се користи физичким казнама (јер батине и шамари не могу улити у душу љубав према наукама). Учитељ је, дакле, дужан да изазове интересовање код ученика, да привуче дечју пажњу и срца својом добронамерношћу, наклоношћу и љубављу. У случају да се рад у школи не одвија како би требало и има неких неправилности, Коменски криви учитеља, а не ученике.
4 Цитат
По Коменском дете је предмет и узор праве обнове. „Ево ми доспели, који само себе сматрамо за људе, вас децу за мале мајмуне, само себе за паметне, вас за неразумне, само себе за речите, вас за немуште смо отказани за ваше школе! Ви сте нам дани за учитеље ваше чини нашим за идеал и узор!“
Школа јесте фабрика човечанства.
5 Дела
Linguae Bohemicae thesaurus, hoc est lexicon plenissimum, grammatica accurata, idiotismorum elegantiae et emphases adagiaque (Благо чешког језика), 1612.-1656.
Problemata miscellanea, 1612.
Sylloge quaestionum controversarum, 1613.
Grammaticae facilioris praecepta, 1614.-1616.
О анђелима (O andělích), 1615.
Theatrum universitatis rerum, 1616.-1627.
Говор против Анцикриста и његовом свођењу (Retuňk proti Antikristu a svodům jeho), 1617.
О старинама Мораве (O starožitnostech Moravy), 1618.-1621.
Спис о роду Жеротина (Spis o rodu Žerotínů), 1618.-1621.
Мапе Мораве (Moraviae nova et post omnes priores accuratissima delineatio autore J. A. Comenio), 1618.-1627.
Писма у небо (Listové do nebe), 1619.
Мануалник или језгро целе библије (Manuálník aneb jádro celé biblí svaté), 1620.-1623.
Премишљање о савршености хришћанства (Pŕemyšlování o dokonalosti kŕesťanské), 1622.
Неосвојиви град име Христово (Nedobytedlný hrad jméno Hospodinovo), 1622.
Трули део први (Truchlivý, díl první), 1623.
Лавиринт света и лустхаус срца (Labyrint světa a lusthaus srdce), 1623.
О поезији чешкој (O poezí české), 1623.-1626.
Трули део други (Truchlivý, díl druhý), 1624.
Centrum securitatis, 1625.
Виђења и јављања Криштофа Котера (Vidění a zjevení Kryštofa Kottera), 1625
Превод неких жалмова (Pŕeklad někkterých žalmů), 1626.
Дидактика чешка (Didaktika česká), 1628.-1630.
Didactica magna, 1633.-1638.
Januae Lingvarum Reseratae Aureae Vestibulum quo primus ad Latinam aditus Tyrunculis paratur („Увод у латински”), 1648* Schola pansophica, 1650.-1651.
Primitiae laborum scholasticorum, 1650.-1651.
Opera didactica omnia, 1657.
De bono unitatis et ordinis, 1660.
Orbis Pictus („Видљиви свет у сликама”), 1658* De rerum humanarum emendatione consultatio catholica
Материнска школа


Макс Руфус Мозли (Max Rufus Mosley; Лондон, 13. април 1940 — Лондон, 24. мај 2021) био је британски аутомобилиста и председник Међународне Аутомобилске Организације (ФИА).
ФИА је непрофитна организација која заступа интересе аутомобилских организација широм света.
ФИА је такође тело које управља такмичењем Формула 1.
1 Биографија
Макс Руфус Мозли је рођен 13. априла 1940. године у Лондону, као син сер Освалда Мозлија и Дијане Мозли.
Аматерски се бавио ауто-тркама, а касније је основао Марч Формула 1 тим. Бавио се правним и комерцијалним пословима тима од 1969. до 1977. године.
У касним 70-им Макс је постао правни саветник у Удружењу конструктора Формуле 1 (Formula One Constructors Association).
У тој улози је направио прву верзију уговора (The Concorde Agreement) између ФИА и Удружења конструктора, којим је уклоњен дугогодишњи спор између две стране.
Тај уговор и данас представља правну основу наступања тимова у Формула 1 такмичењу.
2 Секс скандал
У британским таблоидима су се марта 2008. године појавили снимци са садо-мазо забаве коју је приредио Макс са 5 проститутки. По речима таблоида, сценарио је укључивао играње нацистичких улога. Та је оптужба имала јак значај пошто је Максов отац пре Другог светског рата био вођа фашистичке странке у Енглеској. Мозли је признао забаву, али је негирао нацистичке елементе.
Упркос овом скандалу, Макс Мозли је добио поверење ФИА три месеца након скандала и остао је председник удружења.


Аеродром Сент Егзипери Лион (Aéroport de Lyon-Saint Exupéry), незванично познат и као Сатолас, је међународни аеродром другог по величини француског града Лиона, смештен 20 km југоисточно од града.
Аеродром у Лиону је четврти по промету у Француској - 2018. године кроз њега је прошло преко 11 милиона путника.
На аеродрому је авио-чвориште за још неколико авио-компанија: „Ер Франс”, „Игл Азур”, „Изиџет”, „Твинџет”, „Трансавија Француска” и „ХОП!”.


Мбеја (Mbeya) је главни град региона Мбеја у Танзанији. Налази се на југозападу Танзаније и има 232.596 становника (попис 2002), тако да је био трећи град по броју становника у Танзанији. Налази се на надморској висини око 1700 m изнад нивоа океана. Удаљен је око 100 км северно од тромође са Замбијом и Малавијем. Најзначајнија делатност је пољопривреда, а Мбеја је основана 1920—их година као последица проналаска злата у региону.


Закон о проширењу граница Квебека, 1912. (Quebec Boundaries Extension Act, 1912) је закон који је Парламент Канаде усвојио 1. априла 1912. године, којим је проширена територија провинције Квебек. Био је допуна Закон о проширењу граница Квебека, 1898. којим је покрајини одобрено прво територијално проширење. Закон је на провинцију пренео огромну територију омеђену реком Истмејн, обалом Лабрадор и Хадсоновим и Унгава заливом, проширујући северну границу на своју садашњу локацију. Ове пределе су насељавали абориџински народи у Канади Кри, Монтањаји, Наскапи и Инуити.
Канада и Њуфаундленд се нису слагали око локације постојеће границе између Квебека и Лабрадора до 1927. године. Канадска савезна влада је прихватила постојећу границу коју су Њуфаундленд и Лабрадор тражили, Квебек ју је оспоравао и до данас је није прихватио.


Доњи палеолит је најранији део палеолита, тј. старијег каменог доба. Обухвата раздобље од пре три милиона година (када се јављају први докази о прављењу и коришћењу каменог алата и оруђа од стране хоминина) до пре 300.000 година (када су важне еволуционе и технолошке промене означиле почетак средњег палеолита).
У афричкој археологији временски период отприлике одговара раном каменом добу, са најранијим налазима који датирају пре 3,3 милиона година, технологијом ломеквијског каменог алата, која обухвата технологију каменог алата мода 1, која почиње пре отприлике 2,6 милиона година и завршава се пре између 400 000 и 250.000 година, са технологијом мода 2.
Средњи палеолитик следио је доњи палеолитик. Током њега је забележена појава напреднијих технологија за прављење алата као што су мустеријен. Да ли најраније откриће ватре потиче од хоминина у доњем или средњем палеолитику, остаје отворено питање.
1 Галасијан
Доњи палеолит почиње појавом првих камених оруђа на свету. Раније повезан са појавом Homo habilis, пре неких 2,8 милиона година, овај датум је значајно померен због налаза из раних 2000-их, олдовански или Моде 1 хоризонт, који се дуго сматрао најстаријим типом литичке индустрије, сада се сматра да се развио пре око 2,6 милиона година, са почетком гелазија (доњи плеистоцен), вероватно су први користили преци аустралопитека из рода Homo (као што је Australopithecus garhi).
Међутим, још старији алати су касније откривени на једном месту Ломекви 3 у Кенији, 2015. године, датирано пре 3,3 милиона година. Као такви, они би претходили плеистоцену (геласијски) и пали у касни плиоцен (пијачензијан).
Рани чланови рода Homo производили су примитивна оруђа, сврстана под олдованску индустрију, која је остала доминантна скоро милион година, од пре око 2,5 до 1,7 милиона година. Претпоставља се да је Homo habilis живео првенствено од сакупљања отпада, користећи алате за комадање меса са стрвине или за ломљење костију да би извукао срж.
Прелазак са углавном плодоједне или свеједне исхране хоминина Australopithecus ка месоједном стилу живота раних Homo објашњен је климатским променама у источној Африци повезаним са квартарном глацијацијом. Смањење испаравања океана довело је до сушније климе и ширења саване на рачун шума. Смањена доступност воћа стимулисала је неке прото-аустралопитеке да траже нове изворе хране који се налазе у екологији сувље саване. Дерек Бикертон (2009) је до овог периода означио прелазак од једноставних животињских комуникационих система који се налазе код свих великих мајмуна до најранијег облика симболичких комуникационих система способних за померање (односи се на предмете који тренутно нису у оквиру чулне перцепције) и мотивисани потребом да се „регрутују” чланове групе за чишћење великих лешева.Homo erectus се појавио пре око 1,8 милиона година, преко прелазне врстеHomo ergaster.
2 Калабријан
Homo erectus прешао са сакупљања на лов, развијајући ловачко-сакупљачки стил живота који ће остати доминантан током палеолита у мезолит. Отварање нове нише ловачко-сакупљачке егзистенције довело је до низа даљих промена у понашању и физиолошких промена које су довеле до појаве Homo heidelbergensis пре неких 800.000-600.000 година. Као такав, Homo се уздигао у ред свеједних предатора (и вероватно постао хипермесојед пре него што се Homo sapiens поново трансформисао у хипокарниворa). Као активни ловци, дошли су у опозицију са другим, четвороножним предаторима и почели да живе у великим групама.
Homo erectus је мигрирао из Африке и раселио се по Евроазији. Камено оруђе у Малезији је датирано на 1,83 милиона година. Фосил Пекиншког човека, откривен 1929. године, стар је отприлике 700.000 година.
У Европи, олдуванска традиција (позната у Европи као абевилска) поделила се на две паралелне традиције, клактонску, традицију кременских одцепа, и ашелску, традицију ручне секире. У то време развила се лавалуазијенска техника за окресивање кремена.
Носилац из Африке у Европу је несумњиво био Homo erectus. Овај тип људи је јасније повезан са традицијом одцепа, која се проширила по јужној Европи преко Балкана да би се релативно густо појавила у југоисточној Азији. Многа мустеријенска налазишта у средњем палеолиту су снимљена помоћу лавалуазијенске технике, што сугерише да су неандерталци еволуирали од Homo erectus (или, можда, Homo heidelbergensis; погледајте испод).
Монте Погиоло, близу Форлија, Италија, је локација ашелске приобалске индустрије секира која датира од пре 1,8 до 1,1 милиона година.
Појава технологије вербалне и невербалне комуникације услед преласка на групни лов и сакупљање резултирала је експанзијом делова мозга који су повезани са њима, као и већом спознајом због тога што је међусобно повезан. Касније су адаптације понашања на даљи друштвени живот, несигурну дистрибуцију хране (која резултира потребом да се пронађе и обезбеди храна и запамти где се може наћи) и еколошке промене које је донео Homo довели су до даљег ширења мозга у областима решавања проблема, памћења итд, што ултиматно доводи до велике флексибилности понашања, високо ефикасне комуникације и еколошке доминације човечанства. Биолошке преадаптације великих мајмуна и ранијих примата омогућиле су да се мозак троструко прошири у року од само 2 до 2,3 милиона година од плеистоцена, као одговор на све сложенија друштва и променљива станишта.
3 Средњи плеистоцен
Појава Homo heidelbergensis пре око 600.000 година најављује низ других нових сорти, као што су Homo rhodesiensis и Homo cepranensis пре око 400.000 година. Homo heidelbergensis је кандидат за први развој раног облика симболичког језика. Отворено је питање да ли контрола ватре и најранија сахрањивања датирају из овог периода или се појављују само током средњег палеолита.
Такође, у Европи се појавио тип човека који је био посредник између Homo erectus и Homo sapiens, понекад обухваћен под архаичним Homo sapiens, за кога су типични фосили као што су они пронађени у Свонскомбу, Штајнхајму, Таутавелу и Вертесзолосу (Homo palaeohungaricus). У истом периоду потиче и традиција ручне секире. Посредник је можда био Homo heidelbergensis, који се сматра одговорним за производњу побољшаних типова ашелског алата Мода 2 у Африци, након периода од пре 600.000 година. Клесани алати и секире коегзистирали су у Европи, понекад на истом месту. Традиција секире се, међутим, проширила на различити опсег на истоку. Оне се појављују у Арабији и Индији, мада се не појављују у југоисточној Азији.
4 Прелаз у средњи палеолит
Од пре око 300.000 година, чини се да технологија, друштвене структуре и понашање постају сложенији, са литиком припремљене технике, најранијим примерима сахрањивања и променама ловачко-сакупљачких образаца егзистенције. Homo sapiens се први пут појавио пре око 300.000 година, о чему сведоче фосили пронађени у Џебел Ирхуду у Мароку.
5 Доње палеолитско доба по регионима
Индија
Гај Елкок Пилгрим, британски геолог и палеонтолог, открио је 1,5 милиона година старе праисторијске људске зубе и део вилице што указује да су древни људи, интелигентни хоминини који датирају још од 1.500.000 година пре ашелског периода, живели у региону Пинџоре близу Чандигара. Кварцитно оруђе из периода доњег палеолита ископавано је у региону од Пинџоре у Харјани до Налагарха (област Солан у Химачал Прадешу).


Девојка за збогом (енгл. The Goodbye Girl) је америчка романтична драмедија из 1977. године коју је режирао Херберт Рос, по сценарију Нила Сајмона. У главним улогама су Ричард Драјфус, Марша Мејсон, Квин Камингс и Пол Бенедикт. Филм, који је продуцирао Реј Старк, прати необични тројац ликова, глумца у успону који изнајмљује стан на Менхетну од пријатеља, затим садашњу станарку, бившу девојку тог пријатеља, коју је управо напустио), и њену сналажљиву младу ћерку.
Ричард Драјфус освојио је Оскара за најбољег глумца 1977. године за тумачење улоге Елиота Гарфилда, постајући тада најмлађи глумац (са 30 година) који је икада освојио ову награду. Марша Мејсон и Квин Камингс такође су биле номиноване за Оскара.
Филм је ушао у историју као прва романтична комедија која је остварила зараду од 100 милиона долара на биоскопским благајнама.
1 Радња
Паула Мекфеден, плесачица и разведена жена, живи са својом десетогодишњом ћерком Луси у стану на Менхетну заједно са својим ожењеним дечком, Тонијем ДеФорестом. Када се једног дана врати из куповине, Паула затиче празан стан, Тони ју је напустио и отпутовао у Италију због филмске улоге. Не знајући ништа о томе, Паула открива да је Тони пре одласка изнајмио њихов стан другом човеку, Елиоту Гарфилду, необичном али добронамерном глумцу из Чикага, који се појављује усред ноћи очекујући да се усели. Паула, која је захтевна, цинична и уплашена, отворено му ставља до знања да јој се не допада, али ипак невољно пристаје да га пусти да остане.
Док се Паула бори да се врати у форму и обнови каријеру плесачице, Елиот добија главну улогу у оф-оф-бродвејској представи Ричард III. Међутим, редитељ Марк жели да га прикаже као карикатуру, пренаглашено хомосексуалног Ричарда III. Не вољно, Елиот пристаје на ту интерпретацију, иако зна да би му то могло уништити каријеру. Критика сурово оспорава представу, посебно нападајући Елиотову глуму. Након објављених рецензија, Елиот се напија, а представа се убрзо затвара, на његово олакшање.
Иако се често свађају и иако Паула не показује захвалност за његову помоћ, између ње и Елиота се постепено рађа љубав, и они започињу везу. Луси у почетку гледа на њихову везу са резервом, плашећи се да ће се поновити исто што и са Тонијем. Елиот, међутим, убеђује Паулу да није као њени претходни партнери, а касније преузима иницијативу и покупи Луси из школе, водећи је у вожњу кочијом. Током те вожње, Луси признаје да га је заволела, а Елиот јој узвраћа искрено говорећи да му је стало и до ње и до Пауле, и да никада не би урадио ништа чиме би их повредио.
Елиот потом добија ангажман у импровизационом позоришту, где га запажа познати филмски редитељ и нуди му филмску улогу у Вашингтону. Снимање ће трајати четири недеље, што Паулу плаши, уверена је да ће је, као и сви мушкарци пре њега, напустити. Неколико дана касније, Елиот јој телефонира из говорнице преко улице и позива је да му се придружи током снимања. Паула одбија, али осећа олакшање јер схвата да му је заиста стало. Пре него што спусти слушалицу, Елиот је моли да му поново навуче жице на омиљеној гитари, а она тада схвата да је то доказ да је заиста воли, и да ће се вратити.
2 Глумачка постава
Ричард Драјфус — Елиот Гарфилд
Марша Мејсон — Паула Мекфеден
Квин Камингс — Луси Мекфеден
Пол Бенедикт — Марк Бодин
Барбара Родс — Дона Даглас
Тереза Мерит — госпођа Крозби
Мајкл Шон — Рони Бернс
Патриша Перси — Ронда Фонтана
Пауерс Бут — члан глумачке поставе у представи Ричард III
Том Еверет — члан глумачке поставе у представи Ричард III
Рејмонд Џ. Бари — члан глумачке поставе у представи Ричард III (наведен као Реј Бери)
Џо Регалбуто — члан глумачке поставе у представи Ричард III (наведен као Џозеф Регалбуто)
Никол Вилијамсон — Оливер Фрај (некредитован)
3 Продукција
Филм је првобитно настао из сценарија под насловом Богарт је овде спавао, који је у суштини представљао причу о томе шта се догодило глумцу налик на Дастина Хофмана након што је постао звезда. Филм је требало да сними Warner Bros, са Робертом Де Ниром и Маршом Мејсон у главним улогама, а редитељ је био Мајк Николс. Да је пројекат реализован, био би следећи филм који би Де Ниро снимио након Таксисте.
Према речима сценаристе Нила Сајмона, основна идеја приче била је следећа: „Марша, бивша плесачица, удата је за перспективног, али недовољно афирмисаног оф-бродвејског глумца који бива откривен у једној мањој представи и одведен у Холивуд, где се невољно сели са породицом. Тамо се осећа потпуно изгубљено... и брачни пар се тешко прилагођава, посебно након што његов први филм постане међународни хит, што доводи до хаоса у њиховом браку. Желео сам да улога супруге буде снажна прилика за Маршу.”
Снимање је започело, али се убрзо показало да Роберт Де Ниро није био одговарајући за улогу. Сајмон је касније изјавио: „Било је јасно да ће се сва комика изгубити. Није да Де Ниро није смешан, али његов хумор је суптилан, у изразу лица, у погледу или осмеху.”
Редитељ Николс инсистирао је на промени главног глумца. Де Ниро је касније рекао: „Нисам осећао да се уклапам у тај тип комедије, то је био Нил Сајмон стил, са одређеним темпом. Није функционисало. Снимили смо око две недеље, и осетио сам да не можемо да постигнемо оно што редитељ жели. Нудио сам чак и своју плату за још недељу дана проба, али Николс је рекао: ‘Морамо да прекинемо.’ Био је сломљен због тога.”
Убрзо након тога, Николс је напустио пројекат. Ричард Драјфус је потом позван на пробно читање са Маршом Мејсон, након чега је Сајмон препознао да постоји хемија између њих, али да сценарио мора бити прилагођен. Он је сценарио преписао за шест недеља: „Морао је бити духовитији и романтичнији, као што смо га Марша и ја у почетку замишљали. Хтео сам да направим неку врсту уводне приче, уместо да почињем браком и дететом, зашто не бих почео од тренутка када се први пут сретну, не подносе се, а затим се заљубе?”
Спољашње сцене снимане су у Њујорку, док су унутрашње сцене снимане у студију у Лос Анђелесу. Студио Warner Bros. у почетку није био одушевљен Сајмоновим сценаријом и разматрао је могућност продаје пројекта Metro-Goldwyn-Mayer-у, али је на крају постигнут договор о заједничкој продукцији. Након што је 1996. године компанија Time Warner купила Turner Entertainment Company, која је поседовала филмску библиотеку MGM-а насталу пре маја 1986, права и дистрибуцију филма данас поседује Warner Bros.
4 Музика
Насловна песма филма, Goodbye Girl, коју је написао и извео Дејвид Гејтс 1977. године, постала је велики хит. Песма се нашла међу 20 најбољих на листи Billboard Hot 100 у сезони 1977/78, достигавши 15. место.
5 Пријем
Филм Девојка за збогом добио је углавном позитивне критике, посебно због сценарија Нила Сајмона и глуме Ричарда Драјфуса.
Роџер Иберт је филму дао три звездице од четири, описавши га као углавном успешан. Није био импресиониран изведбом Марше Мејсон, назвавши њен лик „тешко симпатичним”, али је високо оценио Драјфусову глуму, наводећи да су његове сцене као Ричард III „најсмешније у филму још од када је Мел Брукс поставио Пролеће за Хитлера”. Иако је почетак филма окарактерисао као „помало незграпан и неуверљив”, истакао је да је „завршетак толико пријатан да готово брише све раније резерве”.
Џин Сискел је такође доделио три звездице и нагласио: „Нема забуне, најбоља ствар у Девојци за збогом је лик Елиота Гарфилда, онако како га тумачи Драјфус. Лик веома подсећа на самог глумца, на његов начин живота и професионалну усредсређеност. Али, као и сам Драјфус, и Гарфилд, који у почетку делује наметљиво и раздражљиво, на крају осваја гледаоца.”
Винсент Кенби из The New York Times-а био је мање наклоњен, назвавши филм „заморним без нарочите забаве” и „неумољиво пренатрпаним досеткама”. Насупрот њему, Чарлс Чемплин из Los Angeles Times-а описао је филм као „најбољу и најчаробнију романтичну комедију године, па и више од тога”.
Артур Д. Марфи из Variety-ја оценио је филм као „још једно перо у режисерској капи Херберта Роса”, истичући да је Драјфус пружио „своју најбољу филмску улогу до сада”. Гери Арнолд из The Washington Post-а сматрао је да је филм „најуспелија комедија коју је Сајмон написао директно за филм”, додајући да „вредност лежи у духовитим дијалозима и живим, занимљивим ликовима”.
С друге стране, Полин Кејл из The New Yorker-а дала је негативну рецензију, написавши: „Није проблем у Сајмоновим једнолинијским шалама, већ у његовим дволинијским. Та присилна духовитост је толико наглашена да постаје готово морбидна.”
Дејвид Ансен из Newsweek-а оценио је филм као „чисту формулу коју Сајмон изводи вешто и сигурно”, назвавши га „ skромном, меланхоличном комедијом која ће одушевити Сајмонове обожаваоце, али неће убедити његове критичаре.”
Према веб-сајту Rotten Tomatoes, филм има 77% позитивних рецензија на основу 26 критика, са просечном оценом 6,7/10.
6 Награде и номинације
Ричард Драјфус је имао 30 година када је освојио Оскара за најбољег глумца, чиме је постао најмлађи добитник у тој категорији у историји Академије. Овај рекорд је остао непрекинут 25 година, све до 2002. године, када је Ејдријен Броди, месец дана пре свог 30. рођендана, освојио исту награду за улогу у филму Пијаниста.
!Награда
!Категорија
!Номинација
!Резултат
!
Оскар
Најбољи филм
Реј Старк
Номинација
Најбољи глумац
Ричард Драјфус
Победа
Најбоља глумица
Марша Мејсон
Номинација
Најбоља глумица у споредној улози
Квин Камингс
Номинација
Најбољи оригинални сценарио
Нил Сајмон
Номинација
Награда БАФТА
Најбоља глумица у главној улози
Ричард Драјфус
Победа
Најбоља глумица у главној улози
Марша Мејсон
Номинација
Најбољи сценарио
Нил Сајмон
Номинација
Награде Давида ди Донатела
Најбољи страни режисер
Херберт Рос
Победа
Најбољи страни глумац
Ричард Драјфус
Победа
Златни глобус
Најбољи играни филм (мјузикл или комедија)
Победа
Најбољи главни глумац у играном филму (мјузикл или комедија)
Ричард Драјфус
Победа
Најбоља главна глумица у играном филму (мјузикл или комедија)
Марша Мејсон
Победа
Најбоља споредна глумица у играном филму
Квин Камингс
Номинација
Најбољи сценарио у играном филму
Нил Сајмон
Победа
Филмска награда Јапанске академије
Изузетан филм на страном језику
Номинација
Награде Круга филмских критичара Канзас Ситија
Најбољи глумац
Ричард Драјфус
Победа
Награде Удружења филмских критичара Лос Анђелеса
Најбољи глумац
Победа
Награде Америчког удружења писаца
Најбоља комедија – написана директно за филм
Нил Сајмон
Номинација
7 Мјузикл и ремејк
Према књизи Лија Голдберга Unsold Television Pilots, постојала су три неуспела покушаја да се филм Девојка за збогом адаптира у телевизијску ситком серију од пола сата.
Први пилот-епизода, под насловом Збогом не значи заувек, емитована је на NBC-ју у мају 1982. године, са Карен Валенлајн и Мајклом Лембеком у главним улогама. Режирао ју је Џејмс Бароуз, а сценарио је написао Алан Кац. Други, неемитовани пилот снимљен је годину дана касније, са ЏоБет Вилијамс у главној улози, у режији Шарлот Браун, по сценарију који је написала заједно са Пат Нардо. Трећи покушај, који такође никада није приказан, поново је имао Карен Валенлајн у главној улози, овога пута под режијом Џеја Сандриџа.
Филм је касније адаптиран у бродвејски мјузикл Девојка за збогом из 1993. године, у којем су главне улоге тумачили Мартин Шорт и Бернадет Питерс.
Године 2004. снимљен је ремејк филма са Џефом Денијелсом и Патришијом Хитон у главним улогама, који је у великој мери задржао оригинални сценарио.
8 Кућно издање
Филм Девојка за збогом више пута је издаван на VHS формату током година. Компанија MGM/UA Home Video објавила је издања из 1993. и 1996. године, док је Warner Home Video објавио верзију из 2000. године, као и DVD издање.
Blu-ray издање по систему manufacture-on-demand објављено је преко Warner Archive Collection 8. новембра 2016. године.
Филм је такође доступан и путем онлајн стриминг платформи.


Нарва-Јоесу (Narva-Jõesuu, Усть-На́рва) је мало градско насеље на крајњем североистоку Естоније. Град припада округу Ида-Виру.
Град Нарва-Јоесу се простире се на 11,03 km² и према попису из 2010. године у њему је живело 2.602 становника. Већина градског становништва су Руси.
Нарва-Јоесу је вековима позната ваздушна бања у овом делу Европе, захваљујући боровим шумама и посебној ветровитости. Међутим, због лоших односа месних Руса и Естонаца град је већ годинама у озбиљној привредној кризи. Томе доприноси и погранични карактер града, не само на крају Естоније, већ и на крају Европске уније.


Идеја о теби (The Idea of You) америчка је романтична комедија из 2024. Режију потписује Мајкл Шоуолтер, по сценарију који је написао с Џенифер Вестфилд, док главне улоге тумаче Ен Хатавеј и Николас Голицин. Приказује љубавну везу између самохране мајке и певача популарне дечачке групе.
Премијера је приказана 16. марта 2024. на фестивалу South by Southwest, док га је 2. маја исте године приказао Amazon Prime Video. Добио је позитивне рецензије критичара.
==
Солен Маршон је 40-годишња самохрана мајка која, на захтев свог бившег мужа, води њихову ћерку тинејџерку на музички фестивал Coachella. У изненађујућем преокрету догађаја, Солен започиње везу са 24-годишњим Хејзом Кембелом, певачем познате дечачке групе August Moon.
==
Ен Хатавеј
Солен Маршон
Николас Голицин
Хејз Кембел
Ела Рубин
Изи
Рид Скот
Данијел
Џордан Арон Хол
Зик
Џејден Ентони
Адријан
Рејмонд Чам Млађи
Оливер
Виктор Вајт
Сајмон
Дакота Адан
Рори
Ени Мумуло
Трејси
Пери Матфелд
Ева


Сарајевски трамвај, један од најстаријих европских, састоји се од шест линија. Главна линија број 3 је дужине 10,7 километара, и спаја центар града – Башчаршију са предграђем Илиџом.
Власник сарајевског трамваја је КЈКП ГРАС, који такође води и градске аутобуске и тролејбуске линије.
1 Историја
Сарајево је први град у Европи који је имао цјелодневну трамвајску линију. Линија је отворена за Нову 1885. годину, као пробна линија за, тада будући трамвај у Бечу. Трамваје су тада покретали коњи. Прво је постављена пруга уског колосјека. Када су 1960. године набављени трамваји типа ПЦЦ (PCC), пруга је проширена на нормални колосек (1435 mm).
Током опсаде Сарајево деведесетих, бројна возила су оштећена.
2 Линије
: Жељезничка станица – Башчаршија;
: Ченгић Вила – Башчаршија;
: Илиџа – Башчаршија;
: Илиџа – Жељезничка станица;
: Неџарићи – Башчаршија;
: Илиџа – Скендерија;
-Бивше линије:
7: Неџарићи - Скендерија
3 Возни парк
Први електрични трамваји који су се користили у Сарајеву су били производ немачке фирме Siemens-Schuckertwerke. Године 1960, купљено је 50 трамваја PCC (Presidents’ Conference Committee) Streetcar, који су претходно били у употреби у Вашингтону. Касније су се користили чешки трамваји Татра К2, који су испоручени између 1970-их и почетка 1980-их. након завршетка рата, набављена су модернија возила. Године 2008. Амстердам је донирао 16 старих трамваја граду Сарајеву.
2021. Stadler добила је уговор за испоруку 15 трамваја Tango NF3 граду. Прво возило је представљено на 15. Међународном железничком сајму Трако 20. септембра 2023. Први трамвај је стигао у децембру 2023., док су остали стигли до лета 2024.
4 Галерија


Тарнер ентертејнмент (Turner Entertainment Company) је америчка медијска компанија коју је 4. августа 1986. основао Тед Тарнер као филијалу Метро-Голдвин-Мејера/Јунајтед артистса (садашњег Метро-Голдвин-Мејера).
Уз студио, компанија има и збирку скоро свих филмова Метро-Голдвин-Мејер, филмове бившег Асошијејтед артистс продакшн (филмове студија Ворнер брадерс пре 1948. и цртане филмове студија Флечер о Морнару Попају). Добијена су и права на приказивање већине филмова из збирке компаније РКО Рејдио пикчерс, те неких материјала Јунајтед артистса из периода пре 1952. Тарнер је касније препродао студио, задржавши филмотеку са материјалима из периода пре 1986.
Тарнер ентертејнмент има значајну улогу у очувању и рестаурацији старих филмова као што су Казабланка, Грађанин Кејн, Кинг Конг, Ускршња парада, као и оригинала Певача џеза, првог звучног филма. Филмови се дистрибуирају и приказују на многим каналима широм света. Тарнер ентертејнмент емитује филмове студија РКО Рејдио пикчерс, Њу лајн синема (1994—1996), Нест ентертејнмент, као и шоу-програме канала TBS, TNT (телевизијски канал), Картун нетворк и PBS (1994—2004).Данас је Тарнер ентертејнмент део компаније Тајм Ворнер, али наставља да чува наслеђену филмотеку са филмовима као што су Гилиганово острво, Чаробњак из Оза, Божићна прича, Прохујало са вихором и сви цртани филмови о Тому и Џерију.


Далмати или Делмати (антгрч. Δελματοί [Delmatoí]; Dalmati, Dalmatae или Delmatae) су били илирско племе које је живјело у између ријека Крке и Цетине на подручју данашње Далмације, по којима је и добила име. У вријеме највећег успона (II вијек п. н. е.) њихова је превласт допирала и до ријеке Нерертве. У унутрашњости су запосјели плодна поља западне Босне (Гламочко, Дувањско и Ливањско поље), те дио западне Херцеговине (Горица, Лиштица).
Полуномадско далматско племе се убраја у илирска племена иако су кроз већину своје историје били независни од Илирског краљевства, које се налазило јужно од њихове територије.
На источним обалама Јадранског мора се појављују у 4. веку пр. н. е. Били су ратоборно племе, па су узастопни напади Далмата на сусједно илирско племе, римске савезнике, Либурне и грчке колоније на обали, Римљанима послужили као повод за више ратова, чији је циљ био освајање источне обале Јадрана. Први Далматски рат је трајао од 156. до 155. године пр. н. е. када је римски конзул Сципион Насица заузео и разорио даламатску престоницу Делминион на Дувањском пољу. Због устанка Делмата идући рат трајао од 119. до 117. године пр. н. е, а водио га је римски конзул Цецилије Мател (Caecilius Matellus). Након Другог далматског рата, Даламти су се опоравили и проширили на море, па је у Трећему далматском рату од 78. до 76. године пр. н. е. проконзул Гај Косконије (Caius Cosconius) освојио лучки град Салону Salonae) данашњи Солин.
Након нових устанка Далмата су у римском грађанском рату од 49. до 44. године пр. н. е.) били савезници Помпеја против Цезара. Цезаровом побједом формира се моћно Римско царство, те се се већина Илира уједињује око ратоборних Далмата у заједничком устанку против римске власти. Илирски устанак је био повод задњем, тј. Четвртом далматском рату који је водио римски цара Август од 34. до 33. године пр. н. е, а који завршава освајањем нове далматске престонице Клиса (Soetovio). Посљедњи неуспјешни устанак против римске власти Далмати су дигли под водством Батона од 12. до 7. године пр. н. е.
1 Језик
Језик античких Далмата припадао је илирској језичкој групи. Иако наративни споменици на далматском језику нису сачувани, извесне карактеристике су реконструисане на основу ономастичког материјала, првенствено захваљујући томе што су разна далматска места након римског освајања задржала своја дотадашња имена у изворном или донекле измењеном облику.


Данијела Роуз Колинс (Danielle Rose Collins; 13. децембар 1993) професионална је америчка тенисерка.
1 Каријера
Први запаженији резултат у каријери забележила је на турниру у Њупорт Бичу где је освојила титулу и скочила на 120. место на листи. На Отвореном првенству Мајамија 2018. постала је прва квалификанткиња која је стигла до полуфинала турнира. Тада је остварила највећу победу у каријери савладавши Винус Вилијамс у четвртфиналу. Након што се пласирала у четвртфинале турнира у Монтереју, Колинс је први пут ушла међу 50 најбољих тенисерки. На Отвореном првенству Аустралије 2019. стигла је до полуфинала где је изгубила од Петре Квитове. На путу до тог полуфинала савладала је Јулију Гергес и Анџелик Кербер.
На Отвореном првенству Аустралије 2022. стигла је до свог првог Гренд слем финала победивши Игу Свјонтек. У финалу је поражена од Ешли Барти резултатом 2:0 у сетовима.


Јункерс Ju 22 или Јункерс T 22 (Junkers Ju.22 (T 22)) је једноседи ловачки авион пројектован и направљен у Немачкој компанији Junkers Flugzeugwerke AG а за потребе Совјетског ратног ваздухопловства. Авион је први пут полетео 1923. године.
а пројектовао га је Ернст Циндел.
1 Пројектовање и развој
Ju-22 је био једноседни ловачки авион, потпуно металне конструкције настао конверзијом двоседног извиђачког авиона Ју-21, који је тада ушао у Совјетско ратно ваздухопловство. Главне компоненте два авиона биле су у суштини идентичне. Као и
Ju-21, нудио је најсавременије карактеристике као што су резервоари за гориво постављени на спољним странама трупа, који се могу одбацити, вишецевни носачи крила и наравно, Јункерсов заштитни знак облога од валовитог алуминијума. Али, да би се побољшао поглед пилота, крило типа сунцобрана двоседа је спуштено на горњу страну трупа. Бивша кабина стрелца је постала отворена пилотска кабина заштићена ветробранским стаклом.
Радикално измењен положај крила очигледно је значајно смањио ваздушни отпор а тиме је дошло до повећања брзине која је достигла 240 km/h што је у то време била импресивна брзина. Али је такође променио проток ваздуха изнад и око репа авиона, што је пореметило ионако проблематичну стабилност авиона.
2 Оперативно коришћење
Направљено је два авиона овог типа намењени ратном ваздухопловству Совјетског савеза. Пошто нису прошли совјетску сертификацију није дошло до његове серијске производње.
3 Земље у којима је коришћен овај авион


Луј Жермен Давид де Фин де Галарза (Louis Germain David de Funès de Galarza) је био француски глумац који се сматра једним од великана филмске комедије 20. века. Био је познат по енергичном глумачком стилу те изразитој мимици па је најчешће глумио неуротичне и хиперактивне ликове. Звезда је постао захваљујући филмском серијалу Жандар из Сен Тропеа који је имао шест наставака. Он је омиљени француски глумац, према низу анкета спроведених од касних 1960-их, након што је одиграо преко 150 улога на филму и преко 100 на сцени. Његов глумачки стил памти се по енергичној изведби и широком спектру израза лица и тикова. Значајан део његове најпознатије глуме режирао је Жан Жиро.
Један од најпознатијих француских глумаца свих времена, Луј де Финес такође ужива широко међународно признање. Поред своје огромне славе на француском говорном подручју, он је познат и шире у многим другим деловима света, укључујући земље немачког говорног подручја, бивши Совјетски Савез, бивши Источни блок, Италију, Шпанију, Грчку, Албанију, бившу Југославију, као и у Турској, Ирану, Израелу и Маурицијусу.
Упркос својој међународној слави, Луј де Фин остаје скоро непознат у свету енглеског говорног подручја. Широј публици био је изложен само једном у Сједињеним Државама, 1974. године, издавањем филма Луде авантуре рабина Џејкоба, који се највише памти по плесној сцени рабина Џејкоба и номинован за награду Златни глобус. Луј де Финес има два музеја посвећена његовом животу и глуми: један у Шато де Клермонту, близу Нанта, где је боравио, као и други у граду Сен Рафаел, у јужној Француској.
1 Рани живот
Луј де Финес је рођен 31. јула 1914. године у Курбвоа, Сенски висови, од родитеља који су пореклом из Севиље, Шпанија. Пошто су се породице овог пара противиле њиховом браку, побегли су у Француску 1904. Његов је отац, Карлос Луис де Финес де Галарза, племић чија мајка потиче од грофова де Галарза (баскијског порекла). Његов отац је био из Финеса. Био је адвокат у Шпанији, али је по доласку у Француску постао резач дијаманата. Његова мајка, Леонор Сото Регуера, била је Галицијанка, ћерка галицијског адвоката Теолинда Сото Бароа, португалског порекла.
Пријатељима и најближима познат као „Фуфу”, де Финес је говорио француски, шпански и енглески. У младости је волео да црта и свира клавир. Био је студент лицеја Кондорсе у Паризу. Касније је одустао, а његов рани живот био је прилично незапажен; као младић и млада одрасла особа, де Финес је обављао ситне послове, са којих је више пута отпуштан. Постао је барски пијаниста, радећи углавном као џез пијаниста у Пигалу у Паризу, где је засмејавао своје муштерије сваки пут када би направио гримасу. Студирао је глуму годину дана у школи глуме Симон, где је остварио неке корисне контакте, између осталог и са Данијелом Желином. Године 1936, оженио је Гермејн Лоуз Елоди Кароји, са којом је имао једно дете: сина по имену Даниел; пар се развео крајем 1942. До раних 1940-их, де Финес је наставио да свира клавир у клубовима, мислећи да нема много потребе за ниским, ћелавим, мршавим глумцем. Његова супруга и Данијел Желин су га охрабривали док није успео да превазиђе страх од одбијања. Супруга га је подржавала у најтежим тренуцима и помагала му да ефикасно води своју каријеру.
Током окупације Париза у Другом светском рату, наставио је студије клавира у музичкој школи, где се заљубио у секретарицу Жану Бартеми де Мопасан. Она се заљубила у „младића који је свирао џез као Бог”; венчали су се 1943. и остали заједно четрдесет година до де Финесове смрти 1983. Имали су два сина: Патрика (рођен 27. јануара 1944. године), који је постао лекар, и Оливијеа (рођен 11. августа 1949. године), који је постао пилот за Ер Франс Европа и такође је кренуо стопама свог оца поставши глумац. Оливије де Финес је постао познат по улогама које је играо у неким од филмова свог оца (Les Grandes Vacances,Fantômas se déchaîne,Le Grand Restaurant и Hibernatus су најпознатији).
2 Позоришна каријера
Де Финес је започео своју шоу-бизнис каријеру у позоришту, где је имао умерен успех и такође је играо мале улоге у филмовима. Након што је стекао статус филмске звезде, наставио је да игра позоришне улоге. Његова сценска каријера кулминирала је величанственим наступом у представи Оскар, улози коју ће неколико година касније поновити у филмској адаптацији.
3 Филмска каријера
Године 1945, захваљујући контакту са Данијелом Желином, де Финес је дебитовао на филму са 31 године са малом улогом у La Tentation de Barbizon Жана Стелија. Појављује се на екрану на мање од 40 секунди у улози портира кабареа Ле Парадис, поздрављајући лик Џерома Шамбона у улазном холу и показујући га на дупла врата која воде у главну просторију, говорећи: „C'est par ici, Monsieur” („Овуда, господине“). Шамбон одбија позив, гурајући сам врата уместо да их отвори. Де Финес тада каже: „Bien, il a son compte celui-là, aujourd'hui!” („Па, доста му је било, данас!“).
Наставио је да наступа у 130 филмских улога у наредних 20 година, играјући мање улоге у преко 80 филмова пре него што су му понуђене прве главне улоге. Током овог периода, де Финес је развио дневну рутину професионалних активности: ујутру је радио синхронизацију за признате уметнике као што је Тото, италијански хумориста тог времена; током поподнева се бавио филмским пословима; а увече је наступао као позоришни глумац.
Од 1945. до 1955. појавио се у 50 филмова, обично као статиста или пролазник. Године 1954, је наставио да глуми у филмовима као што су Ah! Les belles bacchantes и Le Mouton à cinq pattes. Пауза је наступила 1956. када се појавио као касапин свињетине на црној пијаци Жамбје (још једна мала улога) у познатој комедији Клода Аутант-Лареа о Другом светском рату, La Traversée de Paris. Постигао је славу 1963. филмом Жана Жироа, Pouic-Pouic. Овај успешан филм је гарантовао Финесу највиши приход у свим његовим наредним филмовима. У својој 49. години, де Финес је неочекивано постао велика звезда међународног угледа успехом филма Le gendarme de Saint-Tropez. Након њихове прве успешне сарадње, редитељ Жан Жиро је видео де Финеса као идеалног глумца за улогу сплеткарског, опортунистичког и улизичког жандарма; први филм је довео до серије од шест.
Друга сарадња са редитељем Жераром Оријем произвела је незабораван тандем де Финеса са Бурвилом — још једним сјајним комичним глумцем — у филму Le Corniaud из 1965. године. Успех партнерства де Финес-Бурвил поновљен је у La Grande Vadrouille, једном од најуспешнијих и најзаноснијих филмова икада снимљених у Француској, који је привукао публику од 17,27 милиона. То остаје његов највећи успех. Ури је осмислио даље видове сарадње двојице хумориста у свом филму La Folie des grandeurs, али Бурвилова смрт 1970. довела је до мало вероватног упаривања де Финеса са Ивом Монтаном у том филму.
На крају, де Финес је постао водећи француски хумористички глумац. Између 1964. и 1979. седам пута је био на врху француских кинематографских прихода најуспешнијих филмова године. Године 1968, сва три његова филма су била међу првих десет у Француској те године, а на врху је био Le Petit Baigneur.
Глумио је са многим водећим француским глумцима свог времена, укључујући Жан Маре и Милен Демонжо у трилогији Фантомас, као и са Жан Габен, Фернандел, Колуш, Ани Жирардо и Ив Монтан. Радио је и са Жаном Жиром у чувеној серији 'Жандарми'. Одступајући од имиџа жандарма, де Финес је сарађивао са Клодом Зидијем, који је за њега написао нови лик пун нијанси и искрености у L'aile ou la cuisse (1976), што је вероватно најбоља од његових улога. Касније су де Финесове значајне музичке способности приказане у филмовима као што су Le Corniaud и Le Grand Restaurant. Године 1964, дебитовао је у првој серији Фантомас, која га је лансирала у суперзвезде.
Године 1975, Ури се поново обратио де Финесу за сарадњу на филму под насловом Le Crocodile, у којем је требало да игра улогу јужноамеричког диктатора. Али у марту 1975, де Финес је хоспитализован због срчаних проблема и приморан да направи паузу од глуме, због чега је Le Crocodile отказан. Након опоравка, појавио се поред другог комичног генија, Колуша, у L'Aile ou la cuisse. Де Финес је 1980. остварио дугогодишњи сан да сними филмску верзију Молијерове драме L'Avare.
Де Финес је снимио свој последњи филм, Le Gendarme et les gendarmettes, 1982. године.
4 Стил
За разлику од ликова које је играо, за Де Финеса се говорило да је у стварном животу веома стидљива особа. Способан за изузетно богат и брзо променљив распон израза лица, де Финес је добио надимак „човек са четрдесет лица у минути“. У многим својим филмовима играо је улогу духовито узбудљивог, мрзовољног, средовечног или зрелог човека са склоношћу ка хиперактивности, лошој намери и неконтролисаним нападима беса. Уз његов мали раст – – и изобличење лица, ова хиперактивност је произвела веома комичан ефекат. То је било посебно видљиво када је био у пару са Бурвилом, који је увек добијао улоге смирених, помало наивних, добро расположених мушкараца. У Де Финесовој успешној главној улози у биоскопској верзији Молијерове Шкртце (L'Avare), ове карактеристике су у великој мери мутиране, прожимајући тик испод површине.
5 Касније године и смрт
У каснијем делу свог живота, де Финес је постигао велики просперитет и успех. Постао је витез француске Легије части 1973. Живео је у Шато де Клермонту, замку из 17. века који се налази у комуни Селије, од Нанта на западу Француске. Дворац, са погледом на реку Лоару, наследила је његова супруга, чија се тетка удала за Мопасановог потомка. Де Финес је био љубитељ ружа и засадио је ружичњак на земљишту замка; по њему је названа сорта ружа: ружа Луја де Финеса. Споменик у његову част подигнут је у ружичњаку замка.
У каснијим годинама, де Финес је патио од срчаног обољења након што је имао два срчана удара узрокована претераним напором његових сценских лудорија. Умро је од трећег срчаног удара 27. јануара 1983. године, неколико месеци након што је снимио свој последњи филм. Сахрањен је на гробљу у Селијеу, које које се налази на земљишту замка де Клермонт.
6 Наслеђе
Де Финес је приказан на поштанској марки коју је 3. октобра 1998. издала Француска поштанска служба. Такође је приказан у француским стриповима, укључујући коцкара у Lucky Luke („Једноруки бандит“) и као радник филмског студија у Клифтону („Dernière Séance“). Године 2013, у Шато де Клермонту у којем је он боравио створен је музеј посвећен Де Финесу. Године 2019. отворен је још један Де Финесов музеј у Сен Рафаелу, Вар.


Кит Ијан Карадин (Keith Ian Carradine; Сан Матео, 8. август 1949), амерички је позоришни, филмски, и ТВ глумац, који се појављивао у бројним филмовима и телевизијским серијама.
Познат је по улогама Тома Френка у филму Роберта Алтмана Нешвил, Дивљег Била Хикока у ХБО серији Дедвуд, агента ФБИ Франка Лундија у Декстеру, Лу Солверсона у првој сезони Фарга и америчког председника Конрада Далтона у серији Госпођа Секретар.
Његова рођена браћа су познати амерички глумци Дејвид Карадин и Роберт Карадин.


Жозе Ели де Миранда (José Ely de Miranda; Росеира, Сао Пауло, 8. август 1932 — Сантос, 14. јун 2015), познатији као Зито, био је бразилски фудбалер.
1 Биографија
Фудбалску каријеру започео је у екипи Таубате. Од 1952. године играо је за Сантос, а 1955. дебитовао је у репрезентацији Бразила, са којом је освојио два Светска првенства (1958, 1962). Због начина игре и чињенице да је имао лидерске квалитете на терену, добио је надимак „Учитељ”. Пре него што је постао фудбалер намеравао је да буде учитељ у школи.
Поред лидерских квалитета, Зито је имао и одличну фудбалску технику, а често је умео да ефектно асистира саиграчима. За екипу Сантоса је играо 15 година. Освојио је девет шампионата у држави Сао Пауло, пет шампионата у Бразилу (у то време турнир се звао Бразилски куп), два Купа Либертадореса, два Интерконтинентална купа и четири турнира Рио – Сао Паоло. У финалу Светског првенства 1962. године против Чехословачке, постигао је други гол за Бразил (победа од 3:1).
До краја играчке каријере Зито је остао у Сантосу. Дуги низ година радио је у управи клуба.
Боловао је од Алцхајмерове болести, имао је проблем са памћењем, а касније је доживео мождани удар. Преминуо је у Сантосу 14. јуна 2015. у 82 години.
2 Успеси
2.1 Клуб
Сантос* Турнир Рио – Сао Пауло: 1959, 1963, 1964, 1966.
Лига Паулиста: 1955, 1956, 1958, 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967.
Куп Бразила: 1961, 1962, 1963, 1964, 1965.
Копа либертадорес: 1962, 1963.
Интерконтинентални куп: 1962, 1963.
2.2 Репрезентација
Бразил* Светско првенство: 1958, 1962.
2.3 Индивидуалне
Најбољи тим на турниру: Светско првенство 1962.
Часопис World Soccer World XI: 1962


Beijing Review (дословно Пекиншки преглед), једини је кинески национални часопис вести на енглеском језику, који издаје Кинеска међународна издавачка група у власништву Комунистичке партије Кине. У 2006. години, захтевао је тираж по издању од 70.000 и дистрибуцију „широм Кине и 150 земаља и региона широм света“.
У октобру 2020. године, Стејт департмент Сједињених Држава окарактерисао је Пекинг Ревију као „страну мисију” Кине.


Оутласт (Outlast) је хорор видео игра преживљавања која се игра у првом лицу, направљена и објављена од стране Ред Барелса (Red Barrels). Игра се врти око слободног истраживачког новинара, Мајлса Упсура, који је одлучио да истражује удаљену психијатрисјку болницу која се зове Mount Massive Asylum (транскр. Маунт Масив Азилум), смештену дубоко у планинама Лејк Каунти, Колорадо.
Оутласт је пуштен за Microsoft Windows (транскр. Мајкрсофт виндоус) 4. септембра 2013. године, за PlayStation 4 (транскр. Плеј Стејшн) у фебруару 2014. године. Верзије за Линукс (Linux) и OS X су пуштене касније, у марту 2014. године.
Оутласт је добио генерално позитивне критике уз посебне похвале за атмосферу, елементе хорора и сам начин играња, односно радњу. Од октобра 2016. године, игра је продата у четири милиона примерака.
Наставак, Оутласт 2, је изашао 25. априла 2017. године. Серија стрипова између Оутласта и Оутласта 2, The Murkoff Account, је објављена у јулу исте године.
1 Радња
У Оутласту, играч преузима улогу истраживачког новинара, Мајлса Упсура, док обилази распаднуту психијатријску болницу у Лидвилу у Колораду, пуну пацијената који су убице. Игра се у првом лицу. Играл може да хода, трчи, скаче, пење се на мердевине и још много тога. Међутим за разлику од већине игара, играч нема видљиву траку здравља на екрану и није оспособљен да напада непријатеље. Играч се уместо тога мора ослонити на тактике скривања као што је сакривање у ормарима, стајање у сенци, или сакривање испод или иза ствари како би преживели. Алтернативно, играч може покушати да надмудри свог прогонитеља. Ако играч умре, игра ће се ресетовати на најновију контролну тачку.
Већи део болнице је не осветљен, а једини начин да играч види док је у мраку је кроз објектив видео камере која има ноћни режим. Употреба ноћног режима ће полако трошити батерију, што ће играча присилити да тражи додатне батерије по болници. Оутласт традиционално користи искачуће страшне сцене и аудио знакове, како би играча упозорили да је примећен од стране непријатеља. Ако играч снима специфичне догађаје видео камером, Мајлс ће написати белешку о томе, пружајући даљи увид у његове мисли. Могу се прикупљати документа која нуде историјске и друге податке о објекту, укључујући странице из дневника пацијената и извештаје болничког особља.


Кирхберг на Векселу (Kirchberg am Wechsel) општина је у округу Нојенкихен у Аустрији, држава Доња Аустрија. На попису становништва 2011. године, општина Кирхберг на Векселу је имала 2.386 становника.
1 Географија
Кирхберг на Векселу налази се у индустријској четврти у Доњој Аустрији, на око 100 km јужно од главног града Беча у долини Отербахес, која се налази на источном делу Кирхберга. Највиша тачка је висока 1.013 м надморске висине и налази се 2,1 km јужно од Кирхберга. У околини Кирхберга расте углавном мешовита шума.
Територија општине покрива површину од 51,1 km² од чега је 67,95% површине шумовито.
2 Клима
Подручје Вирфлаха је део хемибореалне климатске зоне. Просечна годишња температу је Најтоплији месец је јул, кад је просечна температура , а најхладнији је јануар са . Просечна годишња сума падавине је 1074 мм. Највлажнији месец је јул, са просеком од 144 мм падавина, а најсушнији је децембар са 40 мм.
3 Насеља
У општини Кирхберг на Векселу спадају следећа шест насеља (према статистичким подацима о броју становника из јануара 2017. године):
Алпелтал (42)
Кирхберг на Векселу (1.823)
Кранихберг (145)
Лехен (144)
Молцег (137)
Офенбах (211)
Трговачка општина Кирхберг на Векселу је подељена на шест катастарских општина:
Алпелтал
282 ha, 38 a, 14 m² (5,5% општинске површине)
Кирхберг
са градским четвртима Маркт, Молц, Рамерграбен, Сашсебрун, Селхоф, Стајн, Тратен, Вејер и Виден Визе
1.171 ha, 55 a, 34 m² (22,8% општинске површине)
Кранихберг
са градским четвртима Еселберг, Фриедерсдорф, Киенграбен, Оберер Кирхграбен, Крејт, Крејтберг, Пуха, Пихра и Рамс
1.001 ha, 44 a, 06 m² (19,8% општинске површине)
Лехен
са градским четвртима Небелсбах и Стејнбах
716 ha, 80 a, 05 m² (14,0% општинске површине)
Молцег
са градским четвртима Кампстејнер Швајг, Креузбауерн, Молц и Стеиерсбергер Швајг
1.574 ha, 47 a, 05 m² (30,7% општинске површине)
Офенбах
са градским четвртима Ајгенберг и Виден
372 ha, 07 a, 40 m² (7,2% општинске површине)
У појединачним катастарским општинама, проценат шума је различит по величини: Молцег са 83% шумске површине има највише шуме, а затим Кранихберг, Алпелтал, Лехен и Офенбах; Кирхберг има најмању шумску површину са 49%. Четвртина земљишта се користи за пољопривреду (поља, ливаде), ту је Кирхберг на врху са 39%, док катастарка општина Молцег користи само 12% своје површине као априлаке и поља за пољопривреду. Преосталих 6% земљишта су путеви, грађевинско земљиште, пашњаци и вртови.
4 Историја
Кирхберг се први пут помиње у документу из 1232. године као Киперк. Године 1472-1473 место је било погађено епидемијом куге. Године 1713. и 1714. куга се поново појавила.
Стално насељавање овог подручја почело је у 12. веку. Године 1216. постављен је камен темељац од стране господара Кранихберга. Године 1404. Волфгангескирх се помиње као капела. Током прве турске опсаде Беча 1529. године, село, манастир и црква били су запаљени. Након реконструкције манастира, часне сестре морале су да побегну 1554. године због куге. У једном извештају се помиње школски мајстор, што значи да је у Кирхбергу још у то време постојала школа.
Цар Фердинанд III је 1656. године насељу је додељен статус тржишног града. Следеће године манастир је обновљен и добија своју садашњу форму. Током друге турске опсаде Беча, становништво Кирхберга је побегло у утврђења око цркве и манастира. Од 1754. до 1756. године готичка црква била је срушена и обновљена у барокном стилу.
Године 1782. по наредби цара Јозефа II, манастир бива укинут. Исте године укинута је и црква Волфганг.
Након наполеонски ратова 1805. године Кирхберг бива поново пљачкан 1809. године. Године 1814. и 1833. године подручје су погодиле велике поплаве. Године 1850. настале су општине Кирхберг на Векселу и Молцег. Кранихбег је инкорпориран 1968. године, Молцег 1972 у општину Кирхберг. У периоду од 1859. до 1868. године радило се на обнови Волфганхирске цркве. Цркву је 1918. године ударила муња, након чега је поново обновљена.
5 Становништво
6 Религија
Према подацима пописа из 2001. године 93,9% становништва су били римокатолици, 1% евангелисти и 0,7% православци. 2,3% становништва се изјаснило да нема никакву верску припадност.
7 Политика
У општинском већу има укупно 21 место.
Након локалних избора у Доњој Аустрији 2010. године 21 место у општинском већу подељено је на следећи начин: АНП 14 места, СДПА 4 места и СПА 3 места.
Након локалних избора у Доњој Аустрији 2010. године 21 место у општинском већу подељено је на следећи начин: АНП 15 места, СДПА 4 места и СПА 2 места.
Градоначелник општине је Вилибалд Фукс, члан Аустријске народне партије.
8 Култура и знаменитости
Замак Кранихберг
Католичка црква у Кирхбергу на Векселу
Манастир Кирхберг на Векселу
Католичка црква св. Волфганг
Голгота
Црквено Гробље (Friedhofskirche)
Највећа пећина у Доњој Аустрији
Природни споменик 1000-годишња стара липа
9 Образовање
Основна школа Кирхберг на Векселу. Школу похађа 300 ђака
Средња Школа Кирхберг на Векселу,
Општа специјална школа Кирхберг на Векселу
Гимназија и религијска средња школа
10 Удружења
Удружења у Кирхбергу на Векселу имају веома дугу традицију. Тренутна активна удружења су:
Добровољна ватрогасна бригада Кирхберга на Векселу
основано 1873. године
Музичко удружења Кирхберга на Векселу
основано 1876. године
Шумарско удружење Кирхберга на Векселу
основано 1929. године