Elisió de vocals en contacte en seqüències de mots: contacte entre vocal tònica i àtona
Pronunciació de vocals en contacte: una hora o un(a) hora?

De vegades, es troben en contacte vocals que pertanyen a mots diferents. Aquest contacte es pot resoldre, segons els parlars i el tipus de vocal, de manera diferent: es poden mantenir les dues vocals en síl·labes diferents (pronunciem un hiat), es poden pronunciar les dues vocals en una sola síl·laba (es produeix un diftong), o bé es pot elidir una de les dues vocals.
Entre altres factors, el contacte es resol d'una manera o d'una altra segons si les vocals són àtones o tòniques i segons la posició que ocupen.
1. Vocal tònica seguida de vocal àtona
Si la segona vocal és i o u, es forma un diftong decreixent. Per exemple: serà histèric [àj], racó humit [ów]. Quan les dues vocals són idèntiques, se solen fusionar en una de sola: camí inacabat [í], algú usual [ú].En els parlars que no fan la reducció de les vocals a, e i o en síl·laba àtona, aquestes es fusionen amb la tònica si són idèntiques (germà ansiós [à]); si la segona és una e seguida de consonant, generalment s'elideix (germà espavilat [à]); en la resta de casos, el contacte se sol resoldre amb hiat si la segona és una a (allí anaven [í.a]) o bé amb diftong si la segona és e o o (germà egoista [ae], cafè original [èo]).En els parlars que fan reducció a vocal neutra, aquesta s'elideix. Per exemple: ple estiu [è], allò anima [ò]. I si l'altra vocal és i o u, també es pot formar un diftong creixent. Per exemple: ningú em mana [ú] o bé [w] + vocal neutra.2. Vocal àtona seguida de vocal tònica:
Si la primera vocal és i o u, el grup se sol pronunciar amb hiat. Per exemple: criteri òptim [i.ò], tribu àrab [u.à]. Ara bé, quan les vocals són idèntiques, es poden arribar a fusionar en una sola vocal. Per exemple: residu útil [ú].En els parlars que no fan la reducció de les vocals a, e i o, el grup també se sol pronunciar amb hiat: gerro àrab [o.à], filla única [a.ú]. Ara bé, si les vocals són semblants també es poden fusionar en una de sola. Per exemple: puma àgil [à]. De la mateixa manera, en expressions d'ús molt habitual, se sol elidir la vocal àtona: una hora [ò], mitja hora [ò], quina hora [ò], onze anys [à]. En els parlars que tenen vocal neutra, la vocal neutra se sol pronunciar, però també es pot elidir, sobretot si l'accent és secundari i en expressions d'ús habitual. Per exemple:
la música alta (de l'habitació): vocal neutra + [à] o bé [à]
hi posa èmfasi (desmesurat): vocal neutra + [è] o bé [è]
queda orfe (de pare): vocal neutra + [ò] o bé [ò]
una illa (deserta): vocal neutra + [í] o bé [í]
una úlcera (d'estómac): vocal neutra + [ú] o bé [ú]
mitja hora: [ò]
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.4)


'un supervenda' o 'un supervendes'?
'una autora supervenda' o 'una autora supervendes'?

L'adjectiu supervendes (de l'anglès best-selling) s'usa per indicar que una persona o una cosa té un gran èxit comercial. Quan, pel context, se sobreentén el nom al qual fa referència, generalment apareix tot sol. Cal remarcar que aquest adjectiu és invariable en gènere i nombre. Per exemple:
un llibre supervendes o un supervendes (i no un supervenda)
una autora supervendes o una supervendes (i no una supervenda)

Optimot, Departament de Política Lingüística, Generalitat de Catalunya


altra vegada o una altra vegada?
altra volta o una altra volta?

En català, amb el sentit 'de nou, novament' es pot fer servir l'expressió de temps formada per l'indefinit altre més el nom vegada o altres noms amb el mateix sentit, com ara cop, pic o volta, segons els parlars. En aquest cas, l'indefinit altre pot aparèixer precedit de l'article un o bé sol, en singular. Per exemple:
Ha vingut (una) altra vegada.
M'ho ha fet repetir (un) altre cop.
(Una) altra volta! Sant tornem-hi...
Pots llegir-ho (un) altre pic?
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (17.4.3.1f)


un Miró o un miró?; dos dalí o dos dalís?
Majúscules i minúscules en les designacions d'obres d'art pel nom d'autor

En català, es pot fer referència a obres d'artistes famosos per mitjà del nom de l'autor precedit per l'article indefinit o, si és el cas, un numeral. Per exemple:
El museu ha comprat un quadre de Miró o El museu ha comprat un miró.
Ara s'ha sabut que diumenge van robar dos quadres de Dalí o Ara s'ha sabut que diumenge van robar dos dalís.
Quan es fa servir el nom de l'autor per designar l'obra d'art, com que el nom propi s'utilitza com a genèric, s'escriu en minúscula. I, si cal, es pluralitza. Per exemple:
Avui, a Londres, subhasten quatre obres de Picasso o Avui, a Londres, subhasten quatre picassos.


Sigla de en pau descansi: RIP, DEP o EPD?

La sigla de en pau descansi és EPD, equivalent català de la sigla llatina RIP ('requiescat in pace'), que també s'utilitza internacionalment en anglès ('rest in peace').
També és habitual l'ús de la sigla DEP ('descansi en pau').


La locució com que es fa servir per introduir una oració causal. Per exemple:
Com que no venies, he pensat que estaves malalt.
Ahir, com que tenia un examen, no va obrir la botiga.
Malgrat que de vegades també es fa servir la conjunció com per introduir aquest tipus d'oracions, aquest ús s'evita en els registres formals.
Les locucions com sigui que (o com siga que) i com fos que també són causals, però només s'usen en registres molt formals. Per exemple:
Com sigui que el president no hi podrà assistir, presidirà la inauguració el secretari general.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (29.2.3.2)


'donar voltes' o 'fer voltes'?
'donar' o 'fer'?

Generalment, tant es pot fer servir el verb donar com el verb fer davant de sintagmes verbals que expressen un moviment circular o giratori (com ara amb el mot volta, tomb, tombada, giravolt, volt, etc.). Per exemple:
Dona la volta, que et vegi la cara o Fes la volta....
Si el temps dona un tomb podrem sortir o Si el temps fa un tomb...
Havia begut massa i el cap li feia voltes o ...el cap li donava voltes. (ús figurat)
Així mateix, per fer referència al fet de passejar per un lloc sense tenir una direcció fixa es pot fer servir el verb fer o donar. Per exemple:
Cada vespre sortim a fer un tomb pel centre o ...sortim a donar un tomb pel centre.
Ara bé, l'expressió donar voltes a una cosa ('meditar molt en una cosa') es construeix amb el verb donar. Per exemple:
Per molt que hi ha donat voltes, no ha arribat a cap conclusió.


'De' partitiu
'una pilota blava i una negra' o 'una pilota blava i una de negra'?

La preposició de es fa servir en casos de coordinació en què s'omet el nucli nominal d'un dels components de la coordinació i també el verb (i, per tant, no hi pot haver pronominalització). Per exemple:
Tinc una pilota blava i una de negra. (i no ...i una negra)
Dibuixa dos triangles petits i un de gran. (i no ...i un gran)
Un altre cas en què s'usa la preposició de és per introduir adjectius que modifiquen noms que s'han pronominalitzat i es representen per mitjà del pronom feble en. Per exemple:
M'han trencat les ulleres i me n'he de comprar unes de noves. (i no ...i me n'he de comprar unes noves)
—Teniu roba de segona mà?
—No, només en tenim de nova. (i no ...només en tenim nova)


Infinitius amb dues formes: tindre i tenir, vindre i venir

Els verbs següents tenen dues formes d'infinitiu:
tindre o tenir
vindre  o venir
També tenen dues formes d'infinitiu els derivats d'aquests verbs: convenir o convindre, detenir o detindre, mantenir o mantindre, pervenir o pervindre, etc.
En els registres formals, però, les formes més generals dels infinitius són tenir i venir.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.4.5.2)


Aquest verb presenta una única forma d'infinitiu: haver.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma haguer, cal evitar aquest infinitiu en contextos formals.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.2c)


Traducció de toponímia aranesa
Traducció de noms de lloc aranesos

Els topònims aranesos en un text en català es poden escriure en aranès o bé en la forma traduïda al català, si és que en tenen. Sigui quin sigui el criteri escollit, convé mantenir-lo a dins del mateix text per coherència. Per exemple:
Bausen (o Bausén, en català)
Bossòst (o Bossost)
Canejan
Mijaran (o Mig Aran)
Naut Aran (o Alt Aran)
Val d'Aran (o Vall d'Aran)
Vielha (o Viella)
Vilamòs
Ara bé, en textos que emanen de l'Administració es fan servir només les formes araneses, que són les úniques formes oficials.
Quan els topònims inclouen una designació genèrica, aquesta es tradueix en tots els casos. Per exemple:
el coll de Travessani
els estanys de Colomèrs (o els estanys de Colomers)
el pla de Beret


El substantiu qüestionament està ben format a partir del verb qüestionar i el sufix -ment. Fa referència a l'acció o l'efecte de posar en dubte alguna cosa. Per exemple:
El qüestionament de l'activitat docent genera necessitats de millora i innovació.
Aquest tema no admet qüestionaments de cap tipus.
El qüestionament de la unitat de la llengua va centrar la part final del simposi.


La locució preposicional en ocasió de s'usa per indicar la circumstància que provoca un fet o una acció, o que hi dona lloc. Cal tenir en compte que no és adequat fer servir la preposició amb en aquesta locució. Per exemple:
En ocasió del retorn a les aules, s'han habilitat nous espais per garantir la distància de seguretat (i no amb ocasió del retorn a les aules...).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.9.3.2c)


Règim verbal de quedar
quedar o quedar-se?

El verb quedar, i la forma pronominal quedar-se, pot indicar un canvi d'estat o el resultat d'un procés. Per exemple:
Aquest tros d'asfalt ha quedat enfonsat.
M'he quedat molt amoïnat després d'haver parlat amb tu.
També pot tenir valor duratiu; és a dir, indica que una situació es manté en el temps. Per exemple:
Ha caigut i s'ha quedat assegut a terra una bona estona.
La clau va quedar sota l'estora tota la setmana.
Entre altres valors, el verb quedar també pot actuar de manera semblant a un verb copulatiu i, en aquest cas, aporta un matís aspectual. Per exemple:
Aquesta faldilla li ha quedat petita. ('se li ha fet petita')
El color groc li queda fantàstic. ('li està fantàstic')
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (22.2.3.2b)


El gerundi del verb beure és bevent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma beguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (7.2, punt 1)


En català, quan algú fa una resposta contundent que deixa sense arguments l'interlocutor, hi ha diversos mots d'origen onomatopeic o interjeccions per expressar aquesta bufetada amb sentit figurat. Per exemple: pam; patapam; nyaca; nyas, coca!; jas, coca! Segons el context, també es poden fer servir noms com ara cleca, clatellada,
clatellot, calbot, castanyot, mastegot. Per exemple:
Encara se'n recorda, del patapam que li va fotre fa cinc anys.
En aquell debat electoral, les cleques volaven!
Li va dir que no calia que tornés. Nyas, coca!


El gerundi del verb caure és caient.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma caiguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (7.2, punt 1)


El gerundi del verb caldre o caler és calent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma calguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb cabre o caber és cabent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma capiguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb moure és movent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma moguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb riure és rient.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma riguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (7.2, punt 1)


El gerundi del verb viure és vivint.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma visquent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


La conjunció doncs es fa servir per indicar una conseqüència o conclusió, i és equivalent a per tant. Per exemple:
Ja has acabat de bramar? Doncs ara parlo jo.
Vaig néixer a l'Uruguai però visc a Catalunya. Soc, doncs, uruguaiana i catalana.
Malgrat que de vegades es fa servir la conjunció doncs amb valor causal, aquest ús no és adequat. En aquesta mena de casos, cal utilitzar conjuncions causals, com ara perquè, ja que, atès que, etc. Per exemple:
Ja pots començar a estudiar, perquè l'examen és molt difícil (i no doncs l'examen és molt difícil).
Els responsables han de complir les normes, atès que han de donar exemple (i no doncs han de donar exemple).


En català, el nom per designar la quinzena lletra de l'alfabet del castellà (eñe) és enya. Per exemple:
Com escrivim el topònim Almuñécar en català? Amb enya?
Convé notar que la forma enya no fa referència al dígraf ny en català. Per exemple:
El dígraf ny no se separa a final de línia: ca-nya (i no La enya no se separa a final de línia: ca-nya).


Combinacions de dos pronoms en valencià: li'l, li la, li'ls, li les

En els parlars valencians, quan el pronom de complement indirecte singular li coincideix amb un pronom de complement directe determinat de tercera persona el, la, els, les, el pronom li, a diferència del que passa en altres parlars, no canvia de forma i es col·loca davant del pronom que fa de complement directe: li'l, li la, li'ls i li les. Per exemple:
Li l'envia (Envia el llibre a la mare).
Posa-li-la (Posa-li la crema al teu fill).
Li'ls agafaré (Agafaré els petards al pare).
Pots portar-li-les? (Pots portar les tasses a la mestra?).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (8.4.3.3a)


Present d'indicatiu del verb dur: duus o dus?
Imperatiu del verb dur: duu o du?

El verb de la segona conjugació dur presenta dues formes en les persones segona i tercera de singular del present d'indicatiu i també en la segona de singular de l'imperatiu.Present d'indicatiu
duus o dus
duu o du
Imperatiu
duu o du
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.7b)


Per expressar 'algunes vegades', es poden fer servir les locucions a vegades o de vegades, indistintament. Per exemple:
A vegades, tens molt geni.
No t'entenc, de vegades!
A vegades, els ocells fan caguerades.


Present d'indicatiu del verb lluir: lluus o llus?
Imperatiu del verb lluir: lluu o llu?

El verb lluir és de la tercera conjugació i es pot conjugar com a pur o com a incoatiu. Quan significa 'emetre llum' es conjuga com a pur. En aquest cas, presenta dues formes en les persones segona i tercera de singular del present d'indicatiu i també en la segona de singular de l'imperatiu.
Present d'indicatiu
lluus o llus
lluu o llu
Imperatiu
lluu o llu
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.7a)


Imperfet de subjuntiu del verb escriure: escrivís o escrigués?
Passat simple del verb escriure: escriví o escrigué?

Les formes de l'imperfet de subjuntiu i del passat simple del verb escriure (i els seus derivats) són les següents:
Imperfet de subjuntiu
escrivís o escrigués
escrivissis o escriguessis
escrivís o escrigués
escrivíssim o escriguéssim
escrivíssiu o escriguéssiu
escrivissin o escriguessin
Passat simple
escriví o escriguí
escrivires o escrigueres
escriví o escrigué
escrivírem o escriguérem
escrivíreu o escriguéreu
escriviren o escrigueren
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.1a)


Perífrasi d'obligació: haig de... o he de...?

Quan el verb haver es fa servir com a auxiliar, per a la primera persona de singular adopta la forma he. Per exemple:
He comprat bunyols.
He tancat la finestra.
Ara bé, quan s'utilitza el verb haver per construir la perífrasi d'obligació haver de + infinitiu, en alguns parlars, al costat de la forma he per a la primera persona de singular del present d'indicatiu, també s'utilitza la forma haig. Per exemple:
He d'anar a tornar els llibres.
Haig d'anar a tornar els llibres.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.5 i 9.6.2d)


Com es diu 'mapping' o 'video mapping' (audiovisuals) en català?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Comunicació. Audiovisuals

En l'àmbit de l'art digital, les denominacions mapatge i videomapatge designen en català la tècnica consistent a projectar llum, imatges o un vídeo sobre una superfície tridimensional, com ara la façana d'un edifici o una escultura, per aconseguir efectes en 3D, sovint amb un acompanyament sonor.
Els equivalents corresponents en anglès són mapping i video mapping.


Valor imperatiu de a + infinitiu
a dormir o ves a dormir?, a destacar o cal destacar?

La construcció formada per la preposició a seguida d'un verb en infinitiu, quan no depèn de cap verb en forma finita, pren un valor imperatiu. Per exemple:
Apa, a dormir! (és a dir, 'aneu a dormir!')
Vinga, a callar i a córrer! (és a dir, 'calleu i correu!')
A fer bondat! (és a dir, 'feu bondat!')
De manera paral·lela, també són possibles construccions com les següents:
A destacar el bon paper que avui han fet els jugadors més joves. (és a dir, 'Convé destacar el bon paper...')
A recordar que demà hi ha una reunió extraordinària a les set del vespre. (és a dir, 'Recordeu que demà...')
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (34.4)


Com es diu ¡buenas! en català?
Es pot dir bones! en català?

En català, hi ha diverses fórmules de salutació, com ara bon dia, bona tarda, bon vespre; hola!, ei!, com va?, com anem?, què hi ha?, què dius?, què fem?, etc. Per exemple:
Hola! Tenia hora a les cinc per tallar-me els cabells.
En canvi, la fórmula de salutació bones! no és acceptable en català.


La conjunció que en oracions subordinades declaratives
Us preguem confirmeu o Us preguem que confirmeu?

Les oracions subordinades substantives que tenen el verb flexionat s'enllacen amb la principal amb la conjunció que. Malgrat que de vegades s'omet aquesta conjunció, sobretot quan a l'oració principal hi ha verbs com ara demanar, pregar, esperar, agrair, etc., en tots els casos i registres cal usar la conjunció d'enllaç que. Per exemple:
Us demanem que tingueu les dades bancàries actualitzades (i no Us demanem tingueu les dades bancàries actualitzades).
Us preguem que confirmeu l'assistència (i no Us preguem confirmeu l'assistència).
Esperem que tingueu una bona estada a l'hotel (i no Esperem tingueu una bona estada a l'hotel).
Agrairem que ho comuniqueu tan aviat com sigui possible (i no Agrairem ho comuniqueu...).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (26.4)


Present de subjuntiu del verb complaure: complasqui o complagui?, complasquem o complaguem?

Les formes del present de subjuntiu del verb complaure són les següents:
complagui
complaguis
complagui
complaguem
complagueu
complaguin
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta les formes complasqui, complasquis, etc., cal evitar aquestes formes en els registres formals.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.4)


i tants, i pocs, i escaig
Com es diu 'y pico' en català?

Per indicar que una quantitat és una mica superior a la que s'esmenta, es poden fer servir les expressions i escaig, i tants (i tantes) o i pocs (i poques). Aquestes expressions s'escriuen sense guionet. Per exemple:
En el pressupost de l'any passat hi ha un romanent de quatre milions i escaig.
Vam haver de consultar les vint i tantes guies del país que hi havia a la botiga.
Devia tornar del front amb trenta i pocs anys.
Segons el context també es poden fer servir altres expressions, com ara poc més de o una mica més de. Per exemple:
Van assistir a l'acte poc més de cinquanta persones.
Feia una mica més de cent dies que havia estat investit president.


Formació de mots: el truncament en compostos cultes
fisioterapeuta o físio?, biblioteca o bíblio?

El truncament és un procediment d'abreviació, propi dels registres informals, que consisteix a modificar una paraula existent eliminant-ne una part i conservant-ne el sentit i la categoria sintàctica. En el cas dels compostos cultes, s'elimina normalment el segon element del compost. Cal tenir en compte, a més, que la forma escurçada s'ha de tractar com una paraula nova, per tant, si cal, s'accentuarà d'acord amb les regles generals d'accentuació. Per exemple:
amniocentesi: àmnio
biblioteca: bíblio
bolígraf: boli
disco: discoteca
estereofònic: estèreo
farmacologia: fàrmaco
ferrocarril metropolità: metro
fisioterapeuta: físio
hipermercat: híper
micròfon: micro
motocicleta: moto
otorrinolaringòleg: otorrino
poliomielitis: pòlio
pornografia o pornogràfic: porno
quimioteràpia: químio
radiologia: ràdio
retrògrad: retro
supermercat: súper
televisió: tele
zoològic: zoo
Convé notar que l'ús d'aquests mots és restringit i que només s'utilitzen en registres informals. En un registre formal cal mantenir les formes senceres.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (6.5.3.1c)


Imperfet de subjuntiu del verb 'saber'
'sapigués' o 'sabés'?, 'sapiguéssim' o 'sabéssim'?

Les formes de l'imperfet de subjuntiu del verb saber són les següents:
sabés
sabessis
sabés
sabéssim
sabéssiu
sabessin
Cal evitar, doncs, les formes sapigués, sapiguessis, etc., originades per analogia amb altres verbs que fan l'imperfet de subjuntiu acabat en -gués.


La forma castellana pijo, pija s'usa despectivament, en un context col·loquial, per fer referència a algú que manifesta gustos propis d'una classe social benestant a l'hora de vestir-se, actuar i parlar.Malgrat que no hi ha una forma catalana exactament equivalent a aquest mot, segons el context, també es poden fer servir les formes o expressions següents amb un sentit despectiu: fatxenda; tifa; vanitós, vanitosa; presumptuós, presumptuosa; esnob; senyoret, senyoreta; altiu, altiva; de casa bona; de bona família... Per exemple:
Sempre demana el vi més car del restaurant i mira que no hi entén gens... És un fatxenda!
Ja sabem que és una esnob: sempre presumeix de les últimes tendències en roba.


Com es diu 'tostón' en català?
Com es diu 'cansino' en català?

En català, per expressar que una cosa molesta o enfastideix per la seva excessiva llargària i monotonia es poden fer servir diversos mots o expressions col·loquials: llauna, tabarra, murga, gaita, etc. Per exemple:
Avui farem el tema dos de literatura i serà una tabarra; la classe es farà molt llarga.
Sempre hem d'aguantar el mateix discurs, quina llauna!
És habitual construir aquestes expressions col·loquials amb verbs com clavar, donar, fotre o pegar. Per exemple:
No saps quina llauna ens ha clavat aquesta tarda, amb el tema de la hipoteca.
La veïna tot el matí que fot la murga, és molt pesada.
Hi ha altres expressions populars que expressen sentits relacionats amb la mateixa idea, com inflar el cap a algú o bé torrar algú, torna-li la trompa al xic, etc. Per exemple:
Torna-li la trompa al xic! Tot el dia amb la mateixa cançoneta.
Ai, no em torris, que m'estàs atabalant molt.
De la mateixa manera, si volem fer referència a una persona insistent o empipadora podem utilitzar mots com els següents: pesat, pesada; plom; borinot; corcó; nyic-nyic; carregós, carregosa; paparra; etc. Per exemple:
Para d'empipar la teva germana, no siguis paparra!
Que plom, es queixa per tot però no fa res.


Imperfet de subjuntiu del verb 'caber'
'capigués' o 'cabés'?, 'capiguéssim' o 'cabéssim'?

Les formes de l'imperfet de subjuntiu del verb cabre o caber són les següents:
cabés
cabessis
cabés
cabéssim
cabéssiu
cabessin
Cal evitar, doncs, les formes capigués, capiguessis, etc., originades per analogia amb altres verbs que fan l'imperfet de subjuntiu acabat en -gués.


Lèxic. Lèxic especialitzat. Equipament de la llar. Decoració. Bricolatge

En l'àmbit de l'equipament de la llar, les denominacions que designen la peça de cartó que hi ha a l'interior d'un rotlle de paper higiènic en el qual queda enrotllat el paper són tub del rotlle de paper higiènic i canó del rotlle de paper higiènic.
Aquestes denominacions també es poden aplicar al paper de cuina: tub del rotlle de paper de cuina i canó del rotlle de paper de cuina.


Usos de les preposicions per i per a per expressar àmbit d'aplicació
Usos de les preposicions per i per a per expressar opinió

A l'hora de triar entre l'ús de les preposicions per o per a, cal determinar quin significat té en l'oració el complement introduït per aquesta preposició, tot i que, de vegades, costa distingir entre un sentit i un altre.
En el cas de l'ús d'aquestes preposicions davant de nom, un dubte molt habitual és distingir el complement que expressa l'àmbit d'aplicació del complement que expressa opinió o punt de vista.
1. Àmbit d'aplicació
El complement que indica l'àmbit d'aplicació o de referència d'un fet o l'afectació d'algú donada una circumstància s'introdueix amb la preposició per a. Sovint hi ha un quantificador, com prou, massa, molt, bastant, gaire, poc, força, un adjectiu com suficient o insuficient o el verb bastar, entre d'altres. Per exemple:
Per a la feinada que tinc, el dissabte resultarà insuficient.
No hi ha prou salsa per als calçots que hem fet.
És un gran plaer per a mi haver vingut.
Normalment, es troba aquest valor en oracions amb els adjectius fàcil, difícil, plàcid, dur, car o barat, o amb adjectius acabats en -ble o en -or, que indiquen possibilitat o predisposició. Per exemple:
És un recurs molt car per a la ciutat.
És una tasca massa difícil per a l'equip.
Aquesta atracció no és recomanable per a nens.
2. Opinió o punt de vista
Els complements que expressen opinió o punt de vista també se solen introduir amb la preposició per a, tot i que és igualment possible fer servir la preposició per, sobretot si el complement va anteposat i seguit de la conjunció que. Per exemple:
Pels / per als alumnes, no deixes de ser un simple professor.
Què és per / per a tu menjar bé?
Per mi / per a mi que estan molt equivocats.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.3.5.4c)


Imperatiu del verb dir + pronom feble: diga'm o digue'm?

La segona persona de singular de l'imperatiu del verb dir és digues. En conseqüència, quan es combina amb un pronom feble, s'obtenen les combinacions següents: digues-me, digues-li, digues-nos, digues-ho, etc. Per exemple:
Digues-me si podreu participar en el col·loqui de la tardor.
Digues-li que hi seré tan aviat com plegui.
Cal tenir en compte, però, que col·loquialment, quan aquesta forma verbal es combina amb un pronom feble, se sol ometre la s final de l'imperatiu per evitar el contacte entre dues consonants. En aquest cas, per tant, en registres informals aquestes combinacions es poden representar de la manera següent: digue'm, digue-li, digue'ns, digue-ho, etc. Per exemple:
Digue'm si hi podreu participar.
Digue-li que hi seré tan aviat com plegui.
En canvi, no són adequades les formes diga'm, diga-li, diga'ns, etc. perquè el verb adopta la forma digue (reducció de digues) i no diga.
Finalment, cal indicar que, en els parlars valencians i en algunes àrees del nord-occidental, la segona persona del singular de l'imperatiu del verb dir també adopta la forma dis quan es combina amb un pronom feble. Per exemple:
Dis-me la veritat.
Si vols res més, dis-m'ho.


La forma ningú és un pronom que expressa el significat de 'cap persona'. Per exemple:
No ens ho ha prohibit ningú.
No soc ningú per dir-te que callis.
També forma part de l'expressió lexicalitzada ser un ningú o ser un no ningú amb el sentit de 'persona de cap valor'. Per exemple:
Sempre el critica perquè diu que és un ningú.
D'altra banda, també hi ha la forma ningun, ninguna, que s'usa en singular com a adjectiu o pronom en valencià, en eivissenc i en alguerès. Aquesta forma, però, es fa servir col·loquialment, juntament amb l'indefinit cap, que és la forma d'ús general en els registres formals. Per exemple:
No té ningun problema (col·loquialment en valencià, eivissenc i alguerès).
No té cap problema.
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (20.3)


Com es diu 'bulo' en català?
Com es diu 'fake news' en català?

Les formes adequades per designar la notícia que no diu la veritat i que es crea i es difon de manera premeditada, especialment a les xarxes socials, amb la finalitat de desinformar i de manipular el públic en benefici propi, són notícia enganyosa o bé notícia falsa. Per exemple:
Ràpidament s'han escampat notícies enganyoses sobre el nou govern.
Els mossos investigaran l'origen de les notícies falses prèvies a les eleccions.
En llengua més general, segons el context o el registre, també es poden fer servir els equivalents rumor fals, engany, farsa, bola, mentida, etc. La forma castellana equivalent és bulo. Per exemple:
La bola que ha circulat per la xarxa s'ha fet viral.
Per mitjà del xat de la classe s'han difós rumors falsos sobre l'escola.


El complement de règim és aquell complement que va introduït per una preposició i és seleccionat pel verb. Quan es vol pronominalitzar aquest complement, es pot substituir per dos pronoms: en o hi. El primer representa el complement introduït per la preposició de, mentre que el pronom hi substitueix els complements introduïts per les altres preposicions. Per exemple:
M'he acostumat a dormir despullada: M'hi he acostumat.
M'ha parlat molt de tu: Me n'ha parlat molt.
Pensa en el seu fill sovint: Hi pensa sovint.
Es desviu per les filles: S'hi desviu.
Compta amb mi: Compta-hi.
Van carregar contra els manifestants: Hi van carregar.
He meditat molt sobre aquesta qüestió: Hi he meditat molt.
Cal tenir en compte que de vegades aquests verbs que tenen un complement de règim, també necessiten un complement directe. Per exemple:
Descarregarem la Júlia de tota responsabilitat.
No vaig obligar ningú a fer el que van fer.
També hi ha verbs que tant poden seleccionar un complement de règim com un complement directe, i segons el tipus de complement el sentit del verb pot canviar. Per exemple:
Aquest nen no creu gaire els pares ('no obeeix), però Aquest nen no creu gaire en els pares ('no hi confia').
Finalment, hi ha verbs que quan són pronominals duen un complement de règim introduït per de, que es correspon amb el complement directe que porten quan no són pronominals. Per exemple:
No oblidis el que t'he explicat o No t'oblidis del que t'he explicat.


El sufix -ble, amb les variants -able, -ible, es pot adjuntar a un verb (o a una arrel culta) per obtenir-ne un adjectiu, el qual indica la possibilitat que una cosa pugui fer o rebre allò que expressa el verb. Per exemple:
Li agrada jugar en els castells inflables. (de inflar: 'que es pot inflar')
És un camí molt accessible: el poden fer grans i petits. (de accedir: 'que s'hi pot accedir')
Malgrat que generalment aquest sufix s'adjunta a verbs, també es pot adjuntar a noms i, en aquest cas, són adjectius que expressen la possessió d'una qualitat o que indiquen un càrrec al qual s'opta. Per exemple:
Avui entrevistaran el candidat presidenciable. (de president: 'que pot ser president')
És una persona molt saludable. (de salut: 'que té salut')
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (10.2.2.1b i 10.2.2.3c)


La locució al peu de significa 'tocant la part baixa d'alguna cosa' i 'molt a la vora d'alguna cosa'. Per exemple:
Era al peu del penya-segat per fer-se una foto.
Quan van arribar al peu de la carretera, van parar de caminar.
De vegades, també es fa servir l'expressió a peu de (o al peu de) amb el sentit de 'en el lloc mateix'. Per exemple:
El van entrevistar a peu de carrer (o al peu del carrer).
Vam veure el teu pare a peu d'obra (o al peu de l'obra).
El cos va aparèixer a peu de fàbrica (o al peu de la fàbrica).


Els verbs reglar, regular, reglamentar o pautar s'usen per donar normes o instruccions per dur a terme alguna cosa. Per exemple:
És molt metòdic, fins i tot ha regulat l'hora d'anar al lavabo.
Hem de pautar l'execució de les obres.
D'altra banda, el verb pautar també s'usa amb el sentit de fer pautes sobre un paper. Per exemple:
Abans de començar el dictat, cal que pauteu la pàgina del quadern.


Com es diu ¡qué va! en català?
Es pot dir què va! en català?

En català, algunes de les expressions més habituals per indicar negació, refús o desaprovació davant una pregunta o una afirmació sorprenents són, segons el cas, i ara!, au va!, no!, fuig!, i ca!, i què més!, entre d'altres. Per exemple:
I dius que no es poden permetre anar de vacances? Au va! Si tenen molta pasta.
Cal tenir en compte que l'expressió què va! no és acceptable en català. Per exemple:
—Que vindrà l'Oriol?
—No, i ara! Ens ha plantat! (i no Què va! Ens ha plantat!)


Les oracions relatives són oracions subordinades que estan introduïdes per un relatiu, que sol ser un pronom (que, qui, què, el qual) o un adverbi (on, quan, com). Per exemple:
La noia que vaig veure ahir és veïna del Toni (que vaig veure ahir és l'oració de relatiu).
Estudia a la mateixa ciutat on viu (on viu és l'oració de relatiu).
El relatiu compleix tres funcions diferents:
1. Fa de nexe entre l'oració principal i la subordinada. Per exemple:
La noia que vaig veure ahir és veïna del Toni (la principal és la noia és veïna del Toni i la subordinada és ahir vaig veure la noia).
2. Substitueix l'antecedent en l'oració de relatiu. Per exemple:
La noia que vaig veure ahir és veïna del Toni (que = la noia).
3. Desenvolupa una determinada funció sintàctica dins de l'oració de relatiu. Per exemple:
La noia que vaig veure ahir és veïna del Toni (que fa de complement directe a l'oració de relatiu).
Finalment, cal dir que les oracions de relatiu poden ser adjectives o substantives:
Oracions relatives adjectives: modifiquen el sintagma nominal que les precedeix i que constitueix l'antecedent del relatiu. Per exemple: La bossa que vaig portar ahir és nova (la bossa és l'antecedent del relatiu que i alhora l'oració que vaig portar ahir modifica aquest nom).
Oracions relatives substantives: l'oració de relatiu no té un antecedent explícit i fa la funció d'un substantiu. Per exemple: Qui arribi tard tindrà una sanció (el relatiu qui no té un antecedent explícit, equival a 'la persona que').


L'expressió donar-se compte no és adequada en lloc de adonar-se. Per exemple:
No te n'adones, de la situació? (i no No et dones compte de la situació?)
Per fi s'adona que l'ha vessada. (i no Per fi es dona compte que l'ha vessada.)
Cal tenir en compte, però, que l'expressió donar compte és adequada amb el sentit de 'donar informació d'una cosa, o explicar-la'. Per exemple:
Donaré compte de les últimes publicacions que hem rebut.
Cal donar compte de la sentència.


Oracions de relatiu adjectives i substantives

Hi ha dos tipus d'oracions de relatiu: les adjectives i les substantives.
Les oracions relatives adjectives modifiquen un sintagma nominal que fa d'antecedent. Per exemple:
El gos que borda és marró (que borda modifica el gos).
La fruita que té a la nevera s'ha fet malbé (que té a la nevera modifica la fruita).
Aquestes oracions de relatiu adjectives poden ser especificatives o explicatives: les especificatives (o restrictives) restringeixen el significat del nom, mentre que les explicatives (o no restrictives) no restringeixen el nom sinó que donen una informació addicional. Per exemple:
El gos marró, que és un pastor alemany, s'espanta amb els petards (explicativa).
El gos que borda és marró (especificativa).
En canvi, les oracions relatives substantives no tenen cap antecedent explícit. Per exemple:
Qui matina fa farina.
On treballa ara hi ha molts restaurants.
Va tornar quan ja fosquejava.
També són oracions relatives substantives aquelles oracions en què el pronom relatiu (qui o que), sense tenir un antecedent, va precedit d'algun element com ara un article, un demostratiu o un indefinit (com tots, algú o tothom). Per exemple:
Tots els qui es van presentar a l'examen ja poden consultar les notes.
Aquells que no vau venir ahir heu de portar un justificant.


Elements que introdueixen oracions relatives: els pronoms relatius

Els elements relatius que enllacen una oració subordinada de relatiu amb una de principal poden ser els pronoms que, què, qui i el qual (la qual, els quals, les quals) o els adverbis on, quan i com.
1. S'usen els pronoms relatius tant en les oracions adjectives (per tant, tenen un antecedent) com en les substantives (en què no hi ha un antecedent explícit).
Pronoms relatius en les oracions adjectives
En les especificatives (o restrictives) s'hi poden trobar els pronoms següents: que, qui, què, el qual (la qual, els quals, les quals); i en les explicatives (o no restrictives) els mateixos, a més de cosa que, la qual cosa. Tots aquests pronoms, llevat de que, poden anar introduïts de preposició. Per exemple:
La persona que toca el piano és el meu germà.
Hem felicitat l'Emília, a qui han homenatjat avui.
Poden tenir un antecedent humà o no humà, o bé tota una oració. Per exemple:
Vaig conèixer la noia a la qual va tocar el primer premi.
El tema del qual / de què parleu és massa enrevessat.
No em va venir a veure mentre vaig ser a l'hospital, cosa que / la qual cosa em va disgustar.
Pronoms relatius en les oracions substantives
Els pronoms que s'usen en les oracions substantives són qui, que només fa referència a persones i pot aparèixer tot sol, o que, que sempre duu un element al davant com ara tot (o tots) i un article o demostratiu (tot el qui, tots aquells que, etc.). Per exemple:
Qui dia passa any empeny.
El qui digui mentides serà castigat.
Tot el que retrata és una meravella.
Amb voluntat, faràs tot allò que et proposis.
2. Finalment, els adverbis on, quan i com també poden actuar com un pronom relatiu, tant en oracions adjectives com en substantives. També poden anar introduïts per una preposició. Per exemple:
El camí per on vam passar no estava asfaltat.
Em molesta la manera com em mira.
Volien anar on van anar els seus amics.
Ho van decidir quan van arribar.


Es pot dir en aquestes en català?
Com es diu en estas en català?

Quan es vol indicar que just en el moment concret d'una narració passa una cosa determinada, es poden fer servir, per exemple, els adverbis aleshores o llavors o l'expressió en aquesta avinentesa. En canvi, no són adequades les expressions en aquestes i amb aquestes. Per exemple:
Llavors obrí la porta i se'l trobà estès a terra (i no En/Amb aquestes que s'obrí la porta...).
Llegia tranquil·lament al metro i aleshores es va sentir un crit (i no i en/amb aquestes es va sentir un crit).
En aquesta avinentesa va entrar el president i va començar el discurs (i no En/Amb aquestes va entrar el president...).


En oracions relatives es pot fer servir l'adverbi on per fer referència a llocs. Per exemple:
Vam agafar el mateix camí per on havíem passat.
Ho havia deixat on ja m'imaginava.
Ara bé, aquest adverbi no se sol usar quan el lloc a què es refereix és metafòric o figurat, ni tampoc amb valor temporal. En aquests casos, els pronoms relatius més habituals són en què i en el qual (la qual, els quals, les quals). Per exemple:
Hi ha situacions en què / en les quals els nens pateixen molt (millor que on els nens pateixen molt).
Si els camions fossin més lleugers, la velocitat a la qual podrien arribar no seria la mateixa (millor que on podrien arribar no seria la mateixa).
Eren uns anys en què / en els quals la gent passava gana (millor que on la gent passava gana).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (27.6.2)


Es pot dir de la mà de ('guiat per') en català?

Per expressar que una cosa es deu a una altra cosa o bé que s'ha produït a partir d'una altra cosa, es fan servir diverses expressions, com ara guiat per o bé sota el guiatge de o sota la direcció de; segons el context, també es poden fer servir les construccions gràcies a o bé a través de, etc. Per exemple:
Sota la direcció de Jordi Borràs, ens endinsarem en el món de la fotografia.
La moda independent aterra a Catalunya gràcies a la dissenyadora de Manresa.
En canvi, la locució de la mà de, que també s'usa amb aquest sentit, no és normativa.
Per expressar que una cosa es produeix conjuntament amb una altra o que hi està molt lligada, segons el context, se solen fer servir les expressions anar de bracet o anar plegats, ser indissociable, ser indestriable, etc. Per exemple:
Gastronomia i cultura van de bracet.
En aquest cas, són indestriables l'autor i el personatge principal de la seva obra.
Finalment, cal assenyalar que tampoc no és adequada l'expressió anar de la mà, que de vegades es troba usada amb aquest sentit.


Usos de les preposicions per i per a
Diferència entre causa i finalitat
Cuino per tu o Cuino per a tu?

Per explicar la diferència entre les oracions Cuino per tu i Cuino per a tu, cal distingir la noció de causa de la de finalitat o destinació:
1. La causa és allò que provoca una acció o un procés. Per exemple:
Es van morir de fred (la causa és de fred).
Es va quedar a casa perquè no es trobava bé (la causa és perquè no es trobava bé).
Tancat per vacances (la causa és per vacances).
Et dono les gràcies per haver-me guardat lloc (la causa és per haver-me guardat lloc).
2. La finalitat és l'objectiu que té una cosa o amb què es fa una cosa. Un valor proper al de finalitat és el de destinació, és a dir, la cosa o la persona a la qual va dirigida una acció o un element. Per exemple:
L'etiqueta diu que és sabó per a rentar roba (la finalitat és per a rentar roba).
Va inscriure la seva filla a una acadèmia perquè millorés el nivell d'anglès (la finalitat és perquè millorés el nivell d'anglès).
Per a la vostra seguretat, cordeu-vos el cinturó (la finalitat és per a la vostra seguretat).
He comprat un regal per a la Marina (la destinatària és per a la Marina).
Així, segons el sentit que es vulgui donar a cada oració, caldrà fer servir una estructura o una altra. Per exemple:
Cuino per tu (causa).
Cuino per a tu (finalitat o destinació).


primer d'octubre de 2017, u d'octubre de 2017 o 1 d'octubre de 2017?

En general, per fer referència al primer dia de qualsevol mes, es fa servir el numeral 1. La construcció primer + de + el nom d'un mes, formada a partir de l'elisió del mot dia ('el dia primer d'un mes determinat'), actualment és menys habitual. Per exemple:
El meu aniversari és l'1 d'agost.
S'ha convocat un referèndum per a l'1 d'octubre.
L'1 de novembre és Tots Sants.
Convé notar que els dies en les datacions s'escriuen habitualment amb xifres i que, per tant, caldrà apostrofar l'article el davant de la xifra 1. Per exemple:
Ho teníem tot preparat per a l'1 d'octubre.
L'1 de juny és un dia que sempre recordaré.
En el cas que es vulgui fer referència als fets de l'1 d'octubre de 2017 (data que és coneguda amb aquesta denominació, i no amb la forma el primer d'octubre de 2017), si es vol fer servir aquesta data en la denominació d'una via urbana o d'un organisme o entitat, cal recordar que aleshores el numeral s'escriu amb lletres i que cada component de la datació s'escriu amb majúscula inicial. Per exemple:
Avui s'inaugura la plaça de l'U d'Octubre de 2017.
Volen batejar l'ateneu popular amb el nom d'U d'Octubre.
Finalment, també cal tenir en compte que per esmentar aquesta data concreta, l'1 d'octubre de 2017, es pot fer servir la xifra seguida d'un guionet i la inicial del mes en majúscula: l'1-O.


Imperatiu del verb 'atenir-se'
'atingues-te' o 'atingue't'?
'ateniu-vos' o 'atingueu-vos'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb atenir-se és atén-te o atingues-te. En els parlars valencians també hi ha la forma atín-te.
Malgrat que, en els registres informals, sobretot en la llengua parlada, és habitual sentir la forma atingue't, cal tenir en compte que aquesta forma no és adequada en els registres formals.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb atenir-se és ateniu-vos o atingueu-vos.


Imperatiu del verb 'captenir-se'
'captingues-te' o 'captingue't'?
'capteniu-vos' o 'captingueu-vos'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb captenir-se és captén-te o captingues-te. En els parlars valencians també hi ha la forma captín-te.
Malgrat que, en els registres informals, sobretot en la llengua parlada, és habitual la forma captingue't, cal tenir en compte que aquesta forma no és adequada en els registres formals.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb captenir-se és capteniu-vos o captingueu-vos.


Imperatiu del verb 'abstenir-se'
'abstingues-te' o 'abstingue't'?
'absteniu-vos' o 'abstingueu-vos'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb abstenir-se és abstén-te o abstingues-te. En els parlars valencians també hi ha la forma abstín-te.
Malgrat que, en els registres informals, sobretot en la llengua parlada, és habitual la forma abstingue't, cal tenir en compte que aquesta forma no és adequada en els registres formals.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb abstenir-se és absteniu-vos o abstingueu-vos.


Imperatiu del verb 'convenir'
'convingues' o 'convén'?, 'convingueu' o 'conveniu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb convenir és convén.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb convenir és conveniu.
Ara bé, cal tenir en compte que en contextos negatius es fa servir la forma corresponent del present de subjuntiu i no la d'imperatiu. Per exemple:
No convinguis (i no no convén).


Imperatiu del verb 'intervenir'
'intervingues' o 'intervén'?, 'intervingueu' o 'interveniu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb intervenir és intervén. En els parlars valencians, també hi ha la forma intervín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb intervenir és interveniu.
Ara bé, cal tenir en compte que en contextos negatius es fa servir la forma corresponent del present de subjuntiu i no la d'imperatiu. Per exemple:
No intervingueu (i no No interveniu).


Imperatiu del verb 'prevenir'
'previngues' o 'prevén'?, 'previngueu' o 'preveniu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb prevenir és prevén. En els parlars valencians, també hi ha la forma prevín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb prevenir és preveniu.
Ara bé, cal tenir en compte que en contextos negatius es fa servir la forma corresponent del present de subjuntiu i no la d'imperatiu. Per exemple:
No previngueu (i no No preveniu).


'morir' o 'morir-se'?
'ha mort' o 's'ha mort'?

El verb morir significa que un ésser viu ha cessat de viure. Per exemple:
Tots hem de morir un dia o altre.
Va morir de vell a casa seva.
Ahir van morir cinc persones d'accident de trànsit.
El president Lluís Companys va morir afusellat.
Aquest verb també pot adoptar la forma pronominal: morir-se. En aquest cas, indica que un ésser viu mor com a resultat d'un procés intern, generalment, per envelliment o per malaltia. Es fa, doncs, èmfasi en el procés i no en el canvi d'estat. És per aquest motiu que, en molts contextos, és possible tant la forma pronominal com la no pronominal. Per exemple:
Tots ens hem de morir un dia o altre.
Es va morir de vell a casa seva.
M'ha trucat per dir-me que el seu avi es moria.
Cada any se'm moren les flors que tinc al balcó.


La locució de camí, que significa 'en el transcurs del camí cap a un lloc', sol anar seguida de la preposició cap a o a per indicar el lloc cap al qual algú es dirigeix. Per exemple:
De camí cap a València, van punxar una roda del cotxe.
T'ho deixaré a casa de camí a la feina.
Ens avisaran quan vagin de camí al jutjat.
En canvi, no és adequada la locució camí de.
Hi ha altres expressions formades amb el mot camí, com ara fer camí, estar en camí, posar-se en camí. Per exemple:
A aquesta hora ja deu fer camí: no el trobarem pas.
Com que hi volen arribar de dia, els excursionistes ja s'han posat en camí.


Sigla de comunitat autònoma
Plural de comunitat autònoma: CCAA o CA?

La sigla de comunitat autònoma és CA.
Quan aquesta denominació es fa servir en plural, cal evitar la duplicació de les lletres de la sigla com a marca de plural (CCAA). Així, l'abreviació de comunitats autònomes és CA o bé CAs.


Verbs amb el pronom feble hi: Al cartell hi posa o Al cartell hi diu?

El verb dir es pot fer servir, com a transitiu, per indicar que un document o una superfície té escrit un text. Per exemple:
El cartell diu que demà comença la preinscripció.
La guia de viatges diu que aquest monument és molt interessant.
El verb dir també es pot construir de manera impersonal i, en aquest cas, sempre va acompanyat del pronom hi. En aquests casos, també es pot fer servir la forma posar-hi. Per exemple:
Al cartell hi diu que fan vacances fins al 16 d'agost.
On hi diu mal hi ha de dir mel.
En el tríptic no hi posa l'hora d'inici de l'espectacle.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (18.6.4.4b i 27.7.3a)


Participi del verb 'matar': 'matat' o 'mort'?

Les formes del participi del verb matar són matat, matada, matats, matades. Ara bé, quan es pot interpretar un subjecte que realitza l'acció voluntària de matar, aleshores aquest verb també admet les formes de participi mort, morta, morts, mortes. Per exemple:
La princesa ha matat el drac.
La princesa ha mort el drac.
Però:
S'ha matat amb el cotxe perquè conduïa begut. (i no s'ha mort)


Règim verbal de molestar
el molesta o li molesta?

El verb molestar pot ser transitiu i indicar que algú o alguna cosa fa enfadar o contraria algú altre. En aquest cas, va seguit d'un complement directe. Per exemple:
L'acusació de parcialitat ha molestat el tribunal. (i no ha molestat al tribunal)
No vull molestar en Marçal amb suposicions absurdes. (i no molestar a en Marçal)
Si es vol fer la pronominalització del complement directe, cal fer servir els pronoms el, la, els o les, si és de tercera persona. Per exemple:
El molesta que no se li hagi acudit a ell.
Les molesta que no se les tingui en compte.
Amb aquest significat, el verb molestar es pot fer servir pronominalment, molestar-se. Per exemple:
S'han molestat perquè els han fet seure en un racó.
Ara bé, molestar també es pot construir com a verb intransitiu, amb el significat de fer nosa a algú, afectar negativament. Aleshores, apareix, anteposat al verb, un pronom de datiu, encara que es dupliqui el complement indirecte. Per exemple:
Als botiguers els molesten les parades que hi ha al mig del carrer.
A la noia li molestava la picada de mosquit.
El verb molestar encara té un altre ús: quan té el significat de 'dignar-se a fer una cosa'. En aquest cas, és pronominal i va seguit de la preposició a i d'un infinitiu. Per exemple:
Ni tan sols s'ha molestat a demanar disculpes.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (21.5c)


Règim verbal de afectar
li afecta o l'afecta?

El verb afectar és transitiu i, per tant, la persona o la cosa que queda afectada fa de complement directe. En el cas que aquest complement sigui de tercera persona i s'hagi de pronominalitzar, cal fer servir, doncs, els pronoms el, la, els o les (i no el pronom li de datiu). Per exemple:
Aquella desgràcia va afectar molt el meu germà.
Aquella desgràcia el va afectar molt (i no ...li va afectar molt).
La nova situació afecta la directora del centre.
La nova situació l'afecta (i no ...li afecta).
Així, malgrat que, en alguns contextos, el verb afectar pot dur un complement directe introduït per la preposició a, especialment si el complement directe del verb afectar es troba dislocat, cal recordar que es tracta d'un verb transitiu i que, per tant, el complement que l'acompanya no és indirecte sinó directe però encapçalat per la preposició a. Per exemple:
A les dones aquesta mesura no les afecta (i no els afecta).
A la directora del centre l'afecta la nova situació (i no li afecta la nova situació).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.3.2 i 33.3.2e)


El complement predicatiu expressa una propietat del subjecte o del complement directe (sempre que l'oració no sigui copulativa, perquè, en aquest cas, es parlaria d'atribut). Generalment, els complements predicatius són sintagmes adjectivals, nominals i preposicionals i, si escau, concorden en gènere i nombre amb el subjecte o el complement directe.
Hi ha dos tipus de predicatius: l'obligatori, que és exigit pel predicat del verb i, per tant, no se'n pot prescindir, i l'opcional, que és optatiu, és a dir, que se'n pot prescindir. Per exemple:
Treballa de cambrer. (obligatori)
Veig la Lola molt contenta. (obligatori)
L'han nomenada presidenta de l'escala. (obligatori)
En Francesc treballa atabalat cada dia. (optatiu)
Van servir el cafè fred. (optatiu)
Aquest complement predicatiu, generalment, es pronominalitza amb el pronom hi, fins i tot en les construccions amb predicatiu opcional, quan el predicatiu està dislocat i va precedit de la preposició de. Per exemple:
La nomenen filla predilecta de la ciutat i també hi nomenaran altres persones.
Les trobades familiars el posen nerviós i ens hi fa posar a tots.
D'atabalat en Francesc hi treballa cada dia.
De fred només hi van servir el cafè.
Ara bé, hi ha algunes excepcions:
— Quan el complement predicatiu és obligatori, es pot pronominalitzar per hi o per en, sobretot si porta un quantificador. Per exemple:
No s'hi/se'n posa gens, de nerviosa.
De desplaçada, no s'hi ha / se n'ha sentit mai.
Hi/en peca molt, d'ingenu.
— Quan el predicat del verb fer és un nom d'ofici o professió i va precedit de la preposició de, només es pronominalitza amb en. I també en el cas de les expressions fer-se soci, fer-se membre o fer-se amic, seguides de la preposició de. Per exemple:
Feia de traductora, però ara fa temps que no en fa.
M'he fet membre d'aquesta associació. Tu no te'n faràs?
— Amb els verbs dir-se ('tenir tal nom') o posar ('adjudicar nom a una persona'), es fa servir el pronom en o bé ho. Per exemple:
Li diuen Sara, però no se'n/s'ho diu.
Li heu posat Narcís? A mi també me'n/m'ho volien posar.
Finalment, cal tenir en compte que si es vol pronominalitzar el complement del nucli del predicatiu, es fa servir el pronom en si es tracta d'un sintagma introduït per de, i es fa servir hi si va introduït per una preposició que no és de. Per exemple:
Me'n sento culpable, del que t'he fet.
S'hi sentia atret, per aquesta filosofia.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (18.6.1.4 i 22.4)


'Brunyola' o 'Brunyola i Sant Martí Sapresa'?

La denominació oficial d'aquest municipi és Brunyola i Sant Martí Sapresa. Des de l'any 2018 el topònim Brunyola i Sant Martí Sapresa substitueix el nom Brunyola, forma que consta encara en la segona edició del Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, publicada el 2009.


'anar a per' o 'anar per'?
Com es diu 'ir a por' en català?
'venir a per' o 'venir per'?

Els verbs anar i venir amb un complement format per la preposició per i un sintagma nominal equivalen a anar a buscar i venir a buscar. Per exemple:
Vinc per la safata de pastes que tinc encarregada.
Van anar al magatzem per més peces metàl·liques.
Amb aquest significat, en certs parlars també s'usen les expressions anar a per i venir a per, que són pròpies dels registres col·loquials.


Un dels sentits de l'adjectiu coster, costera és 'que fa pendent', i amb aquest significat és sinònim de costerut. Per exemple:
Aquest camí té una pujada molt costera.
És un poble ple de carrers costers.
En canvi, l'adjectiu costaner, costanera significa 'relatiu o pertanyent a la costa'. Cal tenir en compte que no és adequat fer servir l'adjectiu coster com a sinònim de costaner. Per exemple:
Van passar les vacances en una població costanera. (i no població costera)
Faran un túnel que travessarà la serralada costanera. (i no serralada costera)


Com es diu 'flecos' en català?
'serrells' (en sentit figurat)

Per fer referència a les qüestions que queden pendents en un assumpte o una negociació se solen fer servir expressions molt diverses, com ara: detalls per resoldre, aspectes irresolts, qüestions pendents, temes per aclarir, etc. Per exemple:
L'acord es tancarà a finals d'any perquè encara queden qüestions pendents per negociar.
Les reunions van bé, però encara hi ha detalls per resoldre.
Amb aquest mateix significat, de vegades s'usa el mot serrells, malgrat que aquest no és un ús previst per la normativa.


Verbs amb formes velaritzades
Verbs que es conjuguen com beure: bec, begui, etc.

El verb beure presenta formes velaritzades en la primera persona del present d'indicatiu (bec) i en totes les persones del present de subjuntiu (begui), el passat simple (begué), l'imperfet de subjuntiu (begués) i el participi (begut).
Altres verbs que també tenen formes velaritzades en aquests temps verbals són caure, jeure o jaure, doler o doldre, valer o valdre, tenir o tindre i venir o vindre. Per exemple:
Present d'indicatiuPresent de subjuntiuPassat simpleImperfet de subjuntiuParticipicaiccaiguicaiguécaiguéscaigut, caigudavincvinguivinguévinguésvingut, vingudaTambé presenten formes velaritzades verbs com moldre, entendre, fondre, prendre, pondre i respondre, exceptuant el participi, que és irregular (molt, entès, fos, pres, post, respost).
Altres verbs amb formes velaritzades són els següents:
El verb escriure i els seus
derivats tenen formes velaritzades en el present d'indicatiu (escric), el present de subjuntiu (escrigui) i l'imperfet de subjuntiu (escrigués). Cal tenir en compte que en el passat simple alternen les formes velaritzades (escrigué) amb les no velaritzades (escriví), i que el participi no és velaritzat (escrit).La majoria de verbs que tenen la marca -s en la segona persona de l'imperatiu presenten una forma velar en la segona i cinquena persona d'aquest temps. Per exemple, dir (digues, digueu), poder (pugues, pugueu), tenir (tingues, tingueu).El verb voler té formes velaritzades en l'imperatiu (vulgueu), el present de subjuntiu (vulgui), el passat simple (volgué), l'imperfet de subjuntiu (volgués) i el participi (volgut).El verb cabre té formes velaritzades en el present de subjuntiu (càpiga); i el verb saber té formes velaritzades en el present de subjuntiu
(sàpiga) i en l'imperatiu (sapigueu).El verb ser té formes velaritzades en la primera del present
d'indicatiu (soc), en el present de subjuntiu (sigui) i en la variant sigut del participi,
però no en el passat simple (fou) ni en l'imperfet de subjuntiu (fos).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.1.1)


Verb 'comparèixer': amb el so de 'c/g' o sense?
'compareixo' o 'comparec'?, 'compareixi' o 'comparegui'?

El verb comparèixer té, en algunes formes, el so velar que correspon a les grafies c o g (o gu). Concretament, aquest so apareix en la primera persona del present d'indicatiu (comparec) i en totes les del present de subjuntiu, l'imperfet de subjuntiu i algunes formes de l'imperatiu:Present d'indicatiu
comparec
Present de subjuntiu
comparegui, compareguis, comparegui, compareguem, comparegueu, compareguin
Imperfet de subjuntiu
comparegués, compareguessis, comparegués, compareguéssim, compareguéssiu, compareguessin
Imperatiu
comparegui, compareguem, compareguin
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta les formes compareixo, compareixis, compareixés, compareixin, etc. per analogia amb altres verbs (mereixi, creixi, neixi, etc.), cal evitar aquestes formes en els registres formals.


A partir del verb involucrar es pot formar el derivat involucració, que significa 'acció o efecte d'involucrar'. Per exemple:
La involucració dels polítics en la xarxa de corrupció es va destapar amb la investigació de la policia.
En canvi, el derivat involucrament, que també es  podria formar a partir d'aquest verb, té un ús molt més residual i no té tradició lexicogràfica.


El gerundi del verb aparèixer és apareixent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma apareguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb comparèixer és compareixent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma compareguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb complaure és complaent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma complaguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


Imperatiu del verb 'venir': 'vingueu' o 'veniu'?

La segona persona del plural de l'imperatiu del verb venir és veniu. En canvi, la forma vingueu correspon a la segona persona del plural del present de subjuntiu. Per exemple:
Veniu quan vulgueu (i no Vingueu quan vulgueu).
Ara bé, cal tenir en compte que en contextos negatius es fa servir aquesta forma del present de subjuntiu i no l'imperatiu. Per exemple:
No vingueu tard perquè no us esperarem (i no No veniu tard...).


El gerundi del verb dependre és depenent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma depenguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb romandre és romanent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma romanguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb tindre o tenir és tenint.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma tinguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb valdre o valer és valent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma valguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


'concebeix' o 'concep'?
'concebeixi' o 'concebi'?

El verb concebre és de la segona conjugació i no pas de la tercera. Per tant, no afegeix en cap cas l'increment -eix- a l'hora de conjugar les formes personals del present d'indicatiu, del present de subjuntiu i de l'imperatiu (concebo i no concebeixo, concebi i no concebeixi, etc.).
Present d'indicatiu
concebo, conceps, concep, concebem, concebeu, conceben
Present de subjuntiu
concebi, concebis, concebi, concebem, concebeu, concebin
Imperatiu
concep, concebi, concebem, concebeu, concebin


El gerundi del verb vendre és venent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma venguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


El gerundi del verb vindre o venir és venint.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma vinguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


Verb 'acudir': amb '-eix-' o sense?
'acudeix' o 'acut'?, 'acudeixi' o 'acudi'?

El verb acudir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com pudir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
acudeixo o acudo, acudeixes o acuts, acudeix o acut, acudim, acudiu, acudeixen o acuden
Present de subjuntiu
acudeixi o acudi, acudeixis o acudis, acudeixi o acudi, acudim, acudiu, acudeixin o acudin
Imperatiu
acudeix o acut, acudeixi o acudi, acudim, acudiu, acudeixin o acudin


Verb 'arrupir': amb '-eix-' o sense?
'arrupeix' o 'arrup'?, 'arrupeixi' o 'arrupi'?

El verb arrupir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
arrupeixo o arrupo, arrupeixes o arrups, arrupeix o arrup, arrupim, arrupiu, arrupeixen o arrupen
Present de subjuntiu
arrupeixi o arrupi, arrupeixis o arrupis, arrupeixi o arrupi, arrupim, arrupiu, arrupeixin o arrupin
Imperatiu
arrupeix o arrup, arrupeixi o arrupi, arrupim, arrupiu, arrupeixin o arrupin


Verb 'brumir': amb '-eix-' o sense?
'brumeix' o 'brum'?, 'brumeixi' o 'brumi'?

El verb brumir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
brumeixo o brumo, brumeixes o brums, brumeix o brum, brumim, brumiu, brumeixen o brumen
Present de subjuntiu
brumeixi o brumi, brumeixis o brumis, brumeixi o brumi, brumim, brumiu, brumeixin o brumin
Imperatiu
brumeix o brum, brumeixi o brumi, brumim, brumiu, brumeixin o brumin


Verb 'brunzir': amb '-eix-' o sense?
'brunzeix' o 'brunz'?, 'brunzeixi' o 'brunzi'?

El verb brunzir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com cruixir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
brunzeixo o brunzo, brunzeixes o brunzes, brunzeix o brunz, brunzim, brunziu, brunzeixen o brunzen
Present de subjuntiu
brunzeixi o brunzi, brunzeixis o brunzis, brunzeixi o brunzi, brunzim, brunziu, brunzeixin o brunzin
Imperatiu
brunzeix o brunz, brunzeixi o brunzi, brunzim, brunziu, brunzeixin o brunzin


Verb consentir: amb -eix- o sense?
consent o consenteix?, consenti o consenteixi?

El verb consentir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
consento o consenteixo, consents o consenteixes, consent o consenteix, consentim, consentiu, consenten o consenteixen
Present de subjuntiu
consenti o consenteixi, consentis o consenteixis, consenti o consenteixi, consentim, consentiu, consentin o consenteixin
Imperatiu
consent o consenteix, consenti o consenteixi, consentim, consentiu, consentin o consenteixin


Verb 'consumir': amb '-eix-' o sense?
'consumeix' o 'consum'?, 'consumeixi' o 'consumi'?

El verb consumir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
consumeixo o consumo, consumeixes o consums, consumeix o consum, consumim, consumiu, consumeixen o consumen
Present de subjuntiu
consumeixi o consumi, consumeixis o consumis, consumeixi o consumi, consumim, consumiu, consumeixin o consumin
Imperatiu
consumeix o consum, consumeixi o consumi, consumim, consumiu, consumeixin o consumin


Verb 'desmentir': amb '-eix-' o sense?
'desmenteix' o 'desment'?, 'desmenteixi' o 'desmenti'?

El verb desmentir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
desmenteixo o desmento, desmenteixes o desments, desmenteix o desment, desmentim, desmentiu, desmenteixen o desmenten
Present de subjuntiu
desmenteixi o desmenti, desmenteixis o desmentis, desmenteixi o desmenti, desmentim, desmentiu, desmenteixin o desmentin
Imperatiu
desmenteix o desment, desmenteixi o desmenti, desmentim, desmentiu, desmenteixin o desmentin


Verb 'mentir': amb '-eix-' o sense?
'menteix' o 'ment'?, 'menteixi' o 'menti'?

El verb mentir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
menteixo o mento, menteixes o ments, menteix o ment, mentim, mentiu, menteixen o menten
Present de subjuntiu
menteixi o menti, menteixis o mentis, menteixi o menti, mentim, mentiu, menteixin o mentin
Imperatiu
menteix o ment, menteixi o menti, mentim, mentiu, menteixin o mentin


Verb 'percudir': amb '-eix-' o sense?
'percut' o 'percudeix'?, 'percudi' o 'percudeixi'?

El verb percudir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com pudir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
percudo o percudeixo, percuts o percudeixes, percut o percudeix, percudim, percudiu, percuden o percudeixen
Present de subjuntiu
percudi o percudeixi, percudis o percudeixis, percudi o percudeixi, percudim, percudiu, percudin o percudeixin
Imperatiu
percut o percudeix, percudi o percudeixi, percudim, percudiu, percudin o percudeixin


Verb 'presumir': amb '-eix-' o sense?
'presumeix' o 'presum'?, 'presumeixi' o 'presumi'?

El verb presumir es pot conjugar indistintament com servir, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com dormir, és a dir, sense aquest increment:
Present d'indicatiu
presumeixo o presumo, presumeixes o presums, presumeix o presum, presumim, presumiu, presumeixen o presumen
Present de subjuntiu
presumeixi o presumi, presumeixis o presumis, presumeixi o presumi, presumim, presumiu, presumeixin o presumin
Imperatiu
presumeix o presum, presumeixi o presumi, presumim, presumiu, presumeixin o presumin


Verb 'entrelluir': amb '-eix-' o sense?
'entrelluu' o 'entrellueix'?, 'entrelluï' o 'entrellueixi'?

Hi ha verbs de la tercera conjugació que poden conjugar-se com a incoatius, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com a purs, és a dir, sense aquest increment. Ara bé, el significat del verb canvia segons el model de conjugació que segueixin.
Quan el verb entrelluir es fa servir amb el sentit de 'deixar-se, una cosa, entreveure o albirar entremig d'una altra', es conjuga sense l'increment -eix- (entrelluu, entrelluen, entrelluï...). Per exemple:
Els raigs de llum ja entrelluen rere els núvols.
Per entre les cortines una figura estrafeta entrelluu vagament.
En canvi, es fan servir les formes amb l'increment -eix- (entrellueix, entrellueixen, entrellueixi...) quan entrelluir té el significat de 'deixar-se intuir, una cosa, per indicis'. Per exemple:
Un cert enfrontament entrellueix entre els líders del moviment.
Entrellueixen espurnes d'esperança enmig de tanta ignomínia.


Les formes del participi del verb difondre són difós, difosa, difosos, difoses i no difundit, difundida, difundits, difundides.


Les formes del participi del verb emetre són emès, emesa, emesos, emeses i no emitit, emitida, emitits, emitides.


Participi del verb 'pondre': 'posat' o 'post'?

El participi del verb pondre és post, posta, postos, postes i no posat, posada, posats, posades. Per exemple:
Farem una truita amb l'ou que ha post la gallina.
El sol ja s'ha post.
Cal tenir en compte que el participi posat correspon al verb posar, que té altres significats.


Participi del verb 'compondre': 'composat' o 'compost'?

El participi del verb compondre, que significa 'formar, constituir, integrar', és compost, composta, compostos, compostes, i no composat, composada, composats, composades. Per exemple:
El grup estava compost per sis membres.
L'orquestra estava composta per israelians i palestins.
Són obres compostes per la mateixa autora.
Cal tenir en compte que el participi composat correspon al verb composar, que té altres significats.


El verb dar, que significa 'donar, regalar', actualment no s'usa en totes les formes del paradigma habitual: estan en desús la primera, segona i tercera persona de singular i la tercera del plural del present d'indicatiu i del present de subjuntiu:
Present d'indicatiu
do, das, da, dem, deu, dan
Present de subjuntiu
de, des, de, dem, deu, den
Això no obstant, cal tenir en compte que, en alguns parlars baleàrics, es mantenen les formes d'imperatiu da (per a la segona persona del singular) i dau (per a la segona persona del plural). Aquesta forma da de l'imperatiu es manté també en altres parlars en l'expressió fixada da-li!, que indica insistència. Per exemple:
Ell, da-li! Hi torna a insistir un cop i un altre.


Canvi o manteniment de la preposició en davant d'infinitiu
el primer en arribar, el primer a arribar o el primer d'arribar?

Les expressions del tipus (ser) el primer, el darrer, l'últim, l'únic, etc. poden anar seguides de les preposicions en, a i de quan es troben davant d'un infinitiu. Per exemple:
Com sempre, el primer en/a/d'arribar va ser en Pere.
Els veïns seran els primers en/a/de queixar-se.
Aquell matí va ser l'última en/a/de llevar-se.
Va ser l'únic en/a/de no voler admetre que s'havia equivocat.
No obstant això, en registres formals és preferible fer servir les preposicions a o de. Per exemple:
Sigues el primer a tastar el nou menú de degustació.
Els últims d'arribar a la meta només rebran un diploma.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (26.5.2.2)


Participi d'alguns verbs acabats en -oldre: absolgut o absolt?

Els verbs de la segona conjugació absoldre, coldre, dissoldre, exsoldre, moldre, resoldre i toldre (i derivats) fan el participi afegint la terminació -t a l'arrel acabada en l. Per exemple:
absolt (i no absolgut)
dissolt (i no dissolgut)
molt (i no molgut)
resolt (i no resolgut)
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.7b)


Participi d'alguns verbs acabats en -ènyer: estrenyut o estret?

Hi ha verbs de la segona conjugació com constrènyer, estrènyer, restrènyer, etc. que fan el participi afegint la terminació -t a una arrel acabada en vocal. Per exemple:
constret (i no constrenyut)
estret (i no estrenyut)
restret (i no restrenyut)
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.7a)


En els parlars valencians, hi ha determinats numerals que tenen formes pròpies. Són els següents:
8 huit
17 dèsset
18 díhuit
19 dènou
80 huitanta
Pel que fa als parlars baleàrics i part del nord-occidental, també hi ha determinats numerals que tenen formes particulars. Són els següents:
17 desset
18 devuit
19 denou


Present del verb 'concebre': 'concebim' o 'concebem'?
'concebir' o 'concebre'?

El verb concebre és de la segona conjugació i no pas de la tercera. Per tant, en la primera i la segona persona del plural del present d'indicatiu i el present de subjuntiu d'aquest verb, l'última vocal que hi apareix és la e, i no la i (concebem i no concebim, etc.).
Present d'indicatiu
concebo, conceps, concep, concebem, concebeu, conceben
Present de subjuntiu
concebi, concebis, concebi, concebem, concebeu, concebin


Com es diu ¡a por él! en català?
Es pot dir (anar) a per en català?

Per indicar que es persegueix una persona, especialment amb la idea d'amenaçar-la o atacar-la, no és acceptable fer servir l'expressió (anar) a per. Per exemple, es pot dir:
Ja pots vigilar perquè van darrere teu. (i no van a per tu)
Llavors ja era tard, ens trepitjaven els talons. (i no anaven a per nosaltres)
No em deixarà parlar perquè me la té jurada. (i no perquè va a per mi)
Sé on vius, me la pagaràs! (i no aniré a per tu!)
Aquesta expressió tampoc no és acceptable per expressar que es persegueix un objectiu amb un interès i un èmfasi especial. Per exemple:
Anem a la conquesta de l'Aconcagua. (i no Anem a per l'Aconcagua)
El segon objectiu és guanyar-nos el client. Som-hi! (i no A per ell!)


Complement directe introduït per la preposició a
Quantificadors en funció de complement directe: no veig ningú o no veig a ningú?

Generalment, el complement directe no va introduït per la preposició a, si s'exceptuen casos de possible ambigüitat, de paral·lelisme, de desplaçament de complement o de certs quantificadors.
Pel que fa als quantificadors, cal tenir en compte els casos següents:
1. Quan el complement directe és un pronom quantificador referit a persones com ara tothom, cadascú (o cada u), qualsevol, ningú o algú, pot anar introduït per la preposició a. Per exemple:
Les noves mesures de l'empresa han perjudicat (a) tothom.
Fa dies que no veig (a) ningú de la família.
Marxo en cotxe; si voleu, puc dur (a) algú a l'estació.
Cal tenir en compte que no se sol fer servir la preposició quan el quantificador algú designa una persona qualsevol indeterminada. Per exemple:
Segur que trobes algú que sàpiga anglès.
2. Quan el complement directe és un quantificador (molts, pocs, bastants, etc.) o un indefinit en plural (uns, uns altres, uns quants, etc.) usats pronominalment (és a dir, quan apareixen sols per designar un conjunt indefinit de gent), cal fer servir obligatòriament la preposició a. Per exemple:
Aquesta decisió ha afectat a molts.
Hem perdut a uns quants pel camí.
Ara bé, quan aquests quantificadors o indefinits no tenen un comportament pronominal sinó que quantifiquen un nom implícit representat pel pronom en, no es fa servir la preposició a. Per exemple:
Aquesta decisió n'ha afectat molts (Aquesta decisió ha afectat molts col·legues).
N'hem perdut uns quants pel camí (Hem perdut uns quants amics pel camí).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.3.2.2)


Pronoms relatius amb antecedent humà en funció de complement directe: que, a qui o el qual / al qual

En les oracions de relatiu, el complement directe animat es pot representar amb els pronoms que, qui i el qual (la qual, els quals, les quals).
1. Que
Aquest relatiu és la forma més habitual, tant en les oracions especificatives com en les explicatives. Ara bé, no es fa servir quan el verb de la relativa és psicològic. En aquests casos, cal optar per a qui o al qual. Per exemple:
Les noies que vas veure ahir eren les meves germanes.
He conegut els teus amics, que havia vist al partit.
Els nens a qui / als quals il·lusiona fer cagar el tió... (i no Els nens que il·lusiona fer cagar el tió...).
Cal tenir en compte que de vegades l'ús del relatiu que pot fer que hi hagi ambigüitat. Si es vol evitar, també es fan servir els altres pronoms relatius. Per exemple:
Aquesta pel·lícula la protagonitza aquell actor, a qui / al qual admirava el meu pare (aquell actor, que admirava el meu pare presenta ambigüitat: l'actor és admirat pel meu pare o el meu pare és admirat per l'actor?).
2. Qui
Aquest relatiu sempre va precedit de la preposició a i tant es fa servir en les oracions especificatives com les explicatives. S'usa sobretot en el cas que hi pugui haver ambigüitats amb el relatiu que o bé quan el verb de la relativa és psicològic. Per exemple:
Aquesta pel·lícula la protagonitza aquell actor, a qui admirava el meu pare.
Els nens a qui il·lusiona fer cagar el tió són feliços la nit de Nadal.
3. El qual
En les oracions de relatiu especificatives, el relatiu el qual sempre va precedit de la preposició a i s'usa sobretot en el cas que hi pugui haver ambigüitat amb el relatiu que o bé si el verb de la relativa és psicològic. Per exemple:
Aquesta pel·lícula la protagonitza l'actor al qual admirava el meu pare.
Els nens als quals il·lusiona fer cagar el tió són feliços la nit de Nadal.
En canvi, en les relatives explicatives, el relatiu el qual només va precedit de la preposició a si hi ha ambigüitat amb el subjecte o bé si és complement directe del verb seguir o d'un verb psicològic. En la resta de casos, aquest relatiu no va precedit de la preposició a. Per exemple:
Aquesta és l'actriu que et deia, a la qual acompanya una periodista (però Aquesta és l'actriu que et deia, la qual acompanyen els periodistes).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (27.4 i 19.3.2)


Els verbs psicològics són els verbs que expressen emocions, sentiments o estats d'ànim. Aquests verbs es comporten de manera diferent segons la funció sintàctica que fa la persona que experimenta l'emoció o sentiment, és a dir, l'experimentador:
1. Hi ha verbs intransitius, com ara agradar o repugnar, en què l'experimentador fa la funció de complement indirecte. Per exemple:
A la Maria li agraden molt les pomes (les pomes és el subjecte, i és la cosa que agrada a l'experimentador, és a dir, la Maria).
2. Hi ha verbs, com obsessionar o emocionar, en què l'experimentador fa de complement directe quan són transitius; mentre que si adopten la forma pronominal (obsessionar-se o emocionar-se), l'experimentador fa la funció de subjecte. Per exemple:
La feina obsessiona en Pau (en Pau fa de complement directe).
En Pau s'obsessiona per la feina (en Pau és el subjecte).
Cal tenir en compte que hi ha verbs d'aquest apartat que no tenen la possibilitat de construir-se de les dues maneres: per exemple, amb el verb importunar l'experimentador només pot fer de complement directe (és a dir, no hi ha la forma pronominal importunar-se); en canvi, amb obstinar-se o delir-se l'experimentador només pot fer de subjecte (és a dir, no hi ha les formes obstinar o delir).
3. Hi ha verbs, com molestar o preocupar, en què l'experimentador tant pot fer de complement indirecte com de complement directe (o bé de subjecte en el cas de les formes pronominals molestar-se o preocupar-se). Per tant, poden funcionar com agradar o bé com obsessionar/obsessionar-se. Per exemple:
Li preocupa la inseguretat del barri. (el pronom li és l'experimentador i fa de complement indirecte)
La preocupa la inseguretat del barri. (el pronom la és l'experimentador i fa de complement directe)
La Marina es preocupa per la inseguretat del barri. (la Marina és l'experimentador i fa de subjecte)
4. Finalment, hi ha verbs transitius com estimar o odiar que no indiquen canvi d'estat i que es construeixen amb l'experimentador com a subjecte. Per exemple:
La Berta estima molt la seva germana.


Majúscules i minúscules en programes, projectes, plans i estratègies

Les denominacions de programes, projectes, plans i estratègies oficials s'escriuen en rodona i només amb la lletra inicial en majúscula. Per exemple: Els diners de la inscripció aniran destinats al projecte Emma per a la investigació del càncer de mama.
Al llarg d'aquests quatre anys el centre ha desenvolupat el Pla de foment de la lectura.
El programa Vacances en família és una opció excel·lent per potenciar el lleure familiar.
Avui s'ha presentat l'Estratègia nacional de drets sexuals i reproductius impulsada pel Govern.
A l'hora d'aplicar aquest criteri, cal tenir en compte si el mot programa, projecte, pla o estratègia forma part de la denominació o no:
S'ha aprovat el Projecte estratègic per a la recuperació i transformació econòmica. (El mot projecte forma part de la denominació.)
El projecte Ecoplanta, de conversió de residus en nous productes químics a Tarragona, s'ha presentat avui. (El mot projecte no forma part de la denominació.)Finalment, quan el nom d'un programa, projecte o pla coincideix amb un eslògan va entre cometes. Per exemple:
Cada any participem en el programa "L'estiu és teu!".
El projecte "Apunta't al residu zero" es vol aplicar en l'àmbit local.


La forma mateix, mateixa s'usa com a adjectiu o com a adverbi en català. Per exemple:
Tots dos van néixer el mateix dia (adjectiu).
Avui mateix aniré a inscriure'm al curs (adverbi).
En canvi, l'ús de l'adjectiu mateix precedit d'article definit per representar un complement de nom no és acceptable. Sovint, aquest complement es pot ometre perquè queda sobreentès pel context, i altres vegades, es pot representar pel pronom en o un possessiu. Per exemple:
Ja he fet l'examen de piano, però les notes no sortiran fins divendres (en lloc de les notes del mateix no sortiran fins divendres).
Abans de fer servir aquest electrodomèstic, llegiu-ne les instruccions (en lloc de llegiu les instruccions del mateix).
No teníem previst substituir aquests contenidors, però, atenent les vostres peticions, farem un estudi de la seva utilitat (en lloc de  farem un estudi de la utilitat dels mateixos).
L'ús de les formes el mateix, la mateixa, etc., per fer referència a un complement anterior tampoc no és acceptable. En cada context s'ha de trobar la solució adequada. Per exemple:
Aquest web conté dades de caràcter personal i d'acord amb el que estableix la llei esteu obligats al secret professional respecte a aquestes dades (en lloc de esteu obligats al secret professional respecte a les mateixes).
Aquest organisme té capacitat per executar un acte o prohibir-lo (en lloc de Aquest organisme té capacitat per dur a terme tant l'execució d'un acte com la prohibició del mateix).
La representant de l'empresa fa moltes sortides i podria aprofitar-les per obtenir informació de la competència (en lloc de i podria aprofitar les mateixes per obtenir informació de la competència).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (15.5.3a)


Canvi o manteniment de la preposició en davant d'infinitiu
pensar en fer, pensar a fer o pensar de fer?

Quan el verb pensar té el significat de 'tenir la intenció de', va seguit de complement directe, que pot anar introduït per la preposició de. Per exemple:
Pensava dir-li la veritat tan bon punt arribés.
Pensava de dir-li la veritat tan bon punt arribés.
En canvi, amb els significats de 'recordar-se de' i 'tenir el pensament ocupat en', aquest verb va seguit de complement de règim, el qual pot anar encapçalat per les preposicions a i de. A més a més, en registres informals també es pot trobar la preposició en. Per exemple:
Pensa d'endur-te les claus quan te'n vagis. ('recorda-te'n)
Tot el dia pensa a jugar a futbol, no farà res de bo. ('té el pensament ocupat en')
Pensa en endur-te les claus quan te'n vagis (registres informals).
Tot el dia pensa en jugar a futbol, no farà res de bo (registres informals).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (26.5.2.2)


Pronunciació de la lletra c en les sigles lletrejades

En els casos de sigles que es llegeixen lletra per lletra, cal pronunciar el nom de cada lletra d'acord amb la fonètica catalana. En el cas de la c, es pronuncia com una s sorda (com la c de cirera), i no amb el so de la c castellana. Per exemple:
PSC (pe-essa-sé, i no pe-esse-cé)
CDR (se-de-érra, i no ce-de-érre)
UPC (u-pe-sé, i no u-pe-cé)
CNL (se-ena-éla, i no ce-ene-éle)
Cal tenir en compte que l'accent recau en la síl·laba accentuada del nom de la darrera lletra i que normalment la vocal tònica del nom de cada lletra no es neutralitza.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (6.5.3.3a)


'sopar de traje' o 'sopar de cabasset'?
Com es diu 'cena de sobaquillo' en català?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Alimentació. Gastronomia

Per designar un sopar (o qualsevol àpat en general) informal, habitualment de moltes persones, en què els comensals porten ells mateixos els entrepans o les carmanyoles amb el menjar, les formes documentades amb ús, segons el lloc, són sopar d'entrepà, sopar de cabasset, sopar de carmanyola (o de tàper), sopar de pa i porta, sopar de faixa, sopar de recapte, sopar de rua, sopar de germanor, sopar de pa en butxaca... Per exemple:
Què fem per Cap d'Any, un sopar de cabasset?
En castellà s'anomena cena de sobaquillo.


Traducció de denominacions del període franquista

Les denominacions d'organismes, institucions, òrgans de gestió, càrrecs, lleis, agrupacions, etc. de l'administració franquista es poden mantenir en castellà per no perdre el referent i per visibilitzar l'ús exclusiu en aquesta llengua que en feia aquell règim. Per exemple:
FET y de las JONS (Falange Española Tradicionalista y de las Juntas de Ofensiva Nacional-Sindicalista)
Fuero del trabajo
Frente de Juventudes
Ley de vagos y maleantes
Ministerio de la Vivienda
Movimiento Nacional (o el Movimiento)
Sección Femenina


La locució a favor de o en favor de significa 'en benefici, en utilitat, en defensa, etc., de'. Per exemple:
La Virgínia havia parlat a favor de l'alumne que va ser expedientat.
Va esmentar els motius en favor de la restauració del castell.
En canvi, quan es vol expressar el sentit de 'gaudir del seu favor', es fa servir la locució estar en favor d'algú, que només es pot construir amb la preposició en. Per exemple:
Aquell entrenador estava en favor del president, malgrat els mals resultats de l'equip.


El verb indemnitzar, que vol dir 'rescabalar (algú) dels danys, de les despeses, etc., que li ha causat alguna cosa', és transitiu i porta un complement directe, que ha de ser de persona. Per exemple:
L'asseguradora indemnitza l'assegurat dels danys derivats.
L'empresa està obligada a indemnitzar terceres persones per danys i perjudicis causats.
L'organització haurà d'indemnitzar per danys morals els afectats.
És habitual sentir construccions com ara Indemnitzem els danys derivats als afectats o bé
Cal indemnitzar a les persones els danys. Ara bé, atès que aquest verb regeix un complement directe de persona, el dany o el perjudici no pot fer la funció de complement directe, sinó que és representat per un sintagma preposicional introduït per de o per que no és obligatori ('indemnitzar algú per/de danys'). Per exemple:
Indemnitzem els afectats per/de danys derivats.
Cal indemnitzar les persones per/de danys.
Finalment, aquest verb també es pot construir amb sentit absolut, sense explicitar el complement directe:
És una empresa que mai s'ha resistit a indemnitzar.


Un, una + numeral amb valor aproximatiu: uns vint minuts

Les formes un, una davant d'un numeral cardinal expressen una idea d'aproximació, per sobre o per sota de la quantitat que expressa el numeral. Per exemple:
Fa uns vint minuts que ha arribat.
Va collir unes deu taronges de l'arbre.
Deu tenir uns quaranta anys.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (16.3.2.2g)


Elisió del complement de règim en situacions díctiques
Col·labora-hi o Col·labora?, Apunta-t'hi o Apunta't?, etc.

Verbs com ara apuntar-se, col·laborar, inscriure's o participar demanen un complement de règim preposicional que indica l'activitat o l'acció a la qual es fa referència. Quan aquest complement no és explícit en l'oració, convé reprendre'l amb el pronom feble hi. Per exemple:
Avui comença el període d'inscripció als tallers. Apunta-t'hi!
No deixis que la campanya la facin els altres: col·labora-hi tu també.
L'AMPA som tots. Participa-hi!
No obstant això, en certs contextos molt restringits, aquest pronom es pot elidir, com ara quan l'interlocutor té al davant el full en el qual ha d'anotar les seves dades, o la pàgina web en què es vol inscriure. Per exemple:
Col·labora [apartat del web d'una ONG]
Inscriu-te [full d'inscripció d'un taller]
Participa i guanya una bicicleta! [bàner del web d'un centre esportiu que sorteja una bicicleta]
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (21.3.5c)


Com es diu hasta nunca en català?
Es pot dir fins mai en català?

En català, hi ha diverses expressions per expressar menyspreu per la marxa d'una persona o la pèrdua d'una cosa, com ara bon vent, bon vent i barca nova, bon vent i que no torni, bon vent i que duri, bon vent i foc al cul, bon vent et pegue al cul i en popa que no s'encalle, adeu i per sempre, etc. Per exemple:
Encara insisteix perquè tingueu una cita? Bon vent!
No vull saber-ne res més, d'aquest projecte. Adeu i per sempre!
L'expressió fins mai és una mala adaptació del castellà hasta nunca.


La negació expletiva ('sense valor negatiu')
Fes-ho abans que no vingui o Fes-ho abans que vingui?

De vegades, l'adverbi no es pot utilitzar sense que aporti un valor negatiu a la construcció. És el que es coneix com a negació expletiva i, generalment, és opcional.
Els casos més habituals d'aquest tipus de negació són els següents:
Amb els noms del tipus por o temor i també amb els verbs tenir por, fer
por, témer o evitar, en què les subordinades es construeixen en subjuntiu. Per exemple: Em fa por que (no) vulgui desentendre-se'n; Temem que (no) ens enxampi la tempesta; Va evitar que el seu fill (no) robés diners.Amb els quantificadors de
grau més i menys, els adjectius comparatius millor i pitjor i els predicats
que contenen un valor comparatiu com preferir o estimar-se més. Per exemple: El nostre equip té menys possibilitats de remuntar que (no) els altres; És millor restaurar les cadires que (no) comprar-ne de noves. En aquest cas, la negació es pot reforçar amb l'adverbi pas. Per exemple: Prefereix parlar amb la directora que (no pas) amb els treballadors.Amb oracions subordinades introduïdes per abans que. Per exemple: Començarem a cuinar abans que (no) arribin els convidats. Ara bé, quan no hi ha la conjunció que, l'ús de l'adverbi no és obligatori. Per exemple: Fes-li la proposta abans no se'n vagi. Amb la preposició fins, quan l'oració principal és negativa. Per exemple: No facis l'examen pràctic fins que (no) estiguis preparada.Amb les locucions
de poc o per poc. Per exemple: Ens vam espantar i per poc (no) ens agafa un tropell. Ara bé, quan aquestes locucions van seguides de que, l'ús de l'adverbi no és obligatori. Per exemple:  De poc que no ens agafa un tropell.Amb oracions exclamatives
encapçalades per un quantificador que designa un alt grau, com ara quant o quin. Per exemple: Quantes vegades (no) ha vist aquesta pel·li!; Quina batussa (no) han muntat!
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (35.6)


Les formes del participi del verb empènyer són empès, empesa, empesos, empeses, i no empenyut, empenyuda, empenyuts, empenyudes.


Participi dels verbs acabats en '-metre': 'admitit' o 'admès'?

Els participis dels verbs acabats en -metre (admetre, ometre, permetre, remetre, trametre, transmetre, etc.) acaben en -mès. Per exemple:
admès (i no admitit)
omès (i no omitit)
permès (i no permitit)
remès (i no remitit)


Participi dels verbs acabats en -ndre: confundit o confós?

Els participis dels verbs acabats en -endre (encendre, pretendre, etc.) i -ondre (confondre, difondre, infondre, etc.) acaben en -ès i -ós respectivament. Per exemple:
encès (i no encengut)
pretès (i no pretendit)
confós (i no confundit)
infós (i no infundit)
En canvi, el verb pondre i els que tenen aquesta mateixa terminació (respondre, correspondre, etc.) acaben en -ost, i el verb vendre i els seus derivats i compostos (malvendre, revendre, etc.) acaben en -ut. Per exemple:
post (i no posat o pongut)
respost (i no respongut)
venut (i no vengut)
revenut (i no revengut)
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.7)


Lèxic. Lèxic general; Lèxic. Lèxic especialitzat. Zoologia

En l'àmbit de la biologia, per expressar que un animal trenca l'ou en néixer i, en general, el fet d'obrir allò que estava clos, s'usa el verb descloure. El substantiu corresponent és desclosa. Per exemple:
Els pollets ja han nascut tots. Han desclòs els ous.
En canvi, en sentit figurat, quan es vol fer referència a l'esclat d'un moviment cultural, social o algun altre fenomen històric, es pot usar alguna de les formes següents: fer eclosió, sorgir o irrompre, segons el context. Per exemple:
El surrealisme fa eclosió / sorgeix / irromp al voltant d'un manifest.


testeig o testatge?
Substantiu de testar

Lèxic. Lèxic especialitzat. Ciències de la salut

En l'àmbit de les ciències de la salut, la denominació catalana adequada per designar l'acció de testar, en el sentit de 'sotmetre alguna cosa a un test per provar-ne el funcionament o l'eficàcia', és testatge. Per exemple:
S'aplicaran diverses estratègies de testatge segons la situació epidemiològica.
El terme testatge, amb el mateix significat, s'ha estès en altres àmbits d'especialitat. Per exemple:
Hem de fer un testatge d'aquesta aplicació informàtica abans d'implementar-la (noves tecnologies).
És una empresa que potencia la innovació aplicada al testatge de productes i serveis (empresa).


El substantiu vista es pot fer servir per fer referència a allò que es veu des d'un punt. Amb aquest sentit, vista es fa servir en singular. Per exemple:
Han comprat una casa que té vista sobre el mar.
És una habitació amb vista a la ciutat.
La vista des del mirador és espectacular.


Imperatiu del verb morir-se: mor-te o more't?

La segona persona de singular de l'imperatiu del verb morir és mor. Quan es combina amb el pronom de segona persona del singular s'obté la combinació mor-te.
Ara bé, de vegades se sol afegir una e de suport al verb i aleshores el pronom feble adopta la forma 't: more't. Per exemple:
T'odio, more't!
More't quan vulguis, ja ho tinc tot a punt.
Han canviat l'horari del tren i ara cada matí more't de son perquè t'has de llevar una hora abans.
Aquesta forma, però, no és pròpia de registres formals.


Comparatives d'igualtat, superioritat i inferioritat
Els quantificadors comparatius: tan, tant, més i menys
més... que o més... de?; menys... que o menys... de?

Les construccions comparatives se solen construir amb els quantitatius tan, tant, més i menys. Poden establir una relació d'igualtat (El despatx és tan petit com el teu) o de desigualtat (Fa més calor que l'any passat, Tinc menys deures que el trimestre passat).
1. Comparatives d'igualtat. Quan es construeixen amb els quantificadors tan o tant, sempre van seguides per la conjunció com. Per exemple:
No és tan llest com et penses.
Treballa tantes hores a la setmana com tu.
2. Comparatives de desigualtat. Quan es construeixen amb els quantificadors més (en les comparatives de superioritat) o menys (en les comparatives d'inferioritat), poden anar seguides per la conjunció que o bé per la preposició de. Per exemple:
Tens més mà esquerra que mon pare.
Ha comprat menys roses de les que esperàvem.
Plourà, però molt menys del que es preveu.
El termini d'entrega s'ha allargat més del possible/del previst.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (28.2.2, 28.4 i 28.3.2)