Definició
L'ofici és una comunicació escrita emesa per un organisme oficial i integrada en la tramitació d'un procediment administratiu.
Es considera ofici de caràcter intern l'adreçat a un altre òrgan administratiu o a un funcionari o una funcionària, i ofici de caràcter extern l'adreçat a particulars.
És un document monotemàtic, tracta d'un sol tema.
Criteris generals de redacció
La concisió i la claredat són els elements bàsics que han de guiar la redacció administrativa en general. Així, d'acord amb l'article 2.1 de l'Ordre de l'Estat, de 7 de juliol de 1986, "en l'elaboració material de les comunicacions i els documents administratius, en especial dels que s'hagin d'adreçar als particulars, cal disposar el text de manera clara i concisa, per mitjà de paràgrafs breus i separats i evitant l'aparició d'apartats l'extensió o la complexitat dels quals dificultin innecessàriament la interpretació del contingut".
Seguint la mateixa Ordre citada i tenint en compte que cal facilitar la comprensió, quan calgui usar abreviatures o sigles en el text dels documents, la primera vegada que apareguin és convenient que vagin acompanyades de la denominació completa corresponent.
Pel que fa a la referència a disposicions administratives, l'Ordre de l'Estat, de 7 de juliol de 1986, disposa que en les comunicacions adreçades a l'exterior es faci de la manera següent: "expressant, la primera vegada que se citen, el número, la denominació i la data, com a mínim, quan es tracta de disposicions amb rang de llei, i incloent en tots els altres casos la indicació expressa del butlletí oficial en què apareixen publicades".
Per acabar aquestes breus consideracions generals, només cal recordar que l'ofici és un document força tancat i poc creatiu pel que fa a la redacció, ja que sovint s'hi transcriuen els mateixos preceptes i les mateixes estructures i fórmules.
Estructura i continguts de l'ofici
El contingut i les característiques de cada una de les parts de l'ofici són els següents:
1. Destinació
Pel que fa a la distribució en l'espai d'aquesta informació, sol anar o bé al quadre on hi ha les referències, o bé al final del full. A aquestes dues situacions cal afegir que el nom i l'adreça del receptor també es poden ajustar a l'espai corresponent a la finestreta dels sobres que en portin.
Els destinataris d'un ofici poden ser particulars, càrrecs i institucions. Així, en els oficis interns, cal adreçar-se al càrrec de l'òrgan administratiu, no a la persona que l'ocupa, o bé directament a l'organisme. En aquest darrer cas se simplifica la informació que s'ha de conèixer. Cal saber a quin organisme ens adrecem, però no cal conèixer necessàriament l'estructura orgànica i la distribució de funcions de les diferents administracions.
2. Salutació i comiat
Les fórmules de salutació i comiat no formen part dels apartats bàsics d'un ofici. En els oficis de caràcter intern, generalment s'ometen les salutacions i els comiats. En els de caràcter extern, s'utilitza la fórmula de salutació Senyor (o bé Senyora, Senyors, Senyores), sense cap més afegit, i un comiat formal com és ara Atentament.
3. Cos
Els criteris generals de redacció que hem exposat abans afecten bàsicament aquest bloc d'informació. A més de la claredat i concisió a què hem fet referència, cal tenir en compte que la redacció d'aquest document monotemàtic ha de ser ordenada, lògica i impersonal.
Pel que fa als tractaments personals de l'ofici, en general s'usa la primera persona del singular (jo) per a l'emissor i el tractament de vós per al receptor.
4. Signatura
L'estructura que cal seguir per a la signatura és la següent:
càrrec
rúbrica
nom i cognoms
Atès que qui signa un ofici ho fa en virtut del càrrec que ocupa, se situa en primer lloc la designació del càrrec, tot seguit se signa i el nom i els cognoms apareixen en darrer lloc, en aposició. Tenint en compte aquesta estructura, doncs, cal introduir la designació del càrrec per mitjà de l'article determinat corresponent.
5. Datació
Sovint, quan la datació figura al quadre on apareixen les referències, l'afer i la destinació, el paper d'ofici també duu impresa l'adreça de l'organisme emissor; aleshores, la datació es pot reduir a expressar el dia, el mes i l'any i no cal repetir la localitat.
Si no és així, cal indicar primer la localitat i després d'una coma, la data.
L'ofici és un document de datació doble pel que fa a l'emissió, ja que cal registrar-ne la sortida. En realitat, la data que cal tenir en compte des d'un punt de vista de tramitació formal és la del registre de sortida.
6. Informació ocasional
En aquest apartat podem trobar el detall dels documents que s'annexen a l'ofici. També hi poden figurar, si no apareixen a l'apartat de les referències, les inicials (en majúscules) de qui redacta l'ofici separades per una barra inclinada de les inicials (en minúscules) de qui mecanografia o transcriu el text (MR/ms, per exemple).
Identificació de l'organisme
Pel que fa a la resta d'elements que configuren el disseny gràfic de l'ofici (amplada dels marges, situació del logotip, etc.), atès que no són exclusius d'aquest document i que afecten tota la documentació d'un organisme, cal seguir les normes o els programes de cada institució.


Exemple 1
[Capçalera]
Data: 21 de desembre de 2007
R/n: 236/A2007
R/v: 14/MRF
Afer: Divisió de parcel·la
Destinació: Servei de Planificació
D'acord amb el que disposa l'article 951 de la Llei del sòl, no es poden dividir les parcel·les que el Pla general municipal d'ordenació ha fixat com a mínimes. Per tant, no es pot autoritzar la divisió en finques independents de la parcel·la inscrita amb el número 1603 al Registre de la Propietat Urbana.
El cap de l'Àrea
Aleix Comes i Mas
Exemple 2
[Capçalera]
Senyor,
D'acord amb els criteris de distribució gratuïta de les nostres publicacions, us envio 3 exemplars de l'obra Recursos digitals per als centres de documentació, perquè els vostres serveis de consulta en puguin disposar.
Atentament,
La cap de l'Àrea
Anna Vilar i Puig
Tarragona, 16 de juliol de 2007
Sr. Pere Garcés i Rius
Biblioteca Municipal de Vilafranca del Penedès

Optimot, Departament de Política Lingüística, Generalitat de Catalunya


Definició
Document per mitjà del qual la persona interessada demana a l'Administració que anul·li o modifiqui una resolució o un acte administratiu, perquè el considera perjudicial per als seus drets.
La Llei 4/1999, de 13 de gener, de modificació de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú, preveu dos tipus de recurs: el d'alçada i el de reposició. El recurs d'alçada és procedent per recórrer contra les resolucions i els actes que no exhaureixen la via administrativa i es pot interposar davant l'òrgan que els va dictar o davant l'òrgan competent per resoldre el recurs, que és el superior jeràrquic. Contra les resolucions i els actes que exhaureixen la via administrativa es pot interposar, potestativament, un recurs de reposició davant l'òrgan que els va dictar o, directament, un recurs contenciós administratiu.
Criteris generals de redacció
La claredat, el rigor i la concisió són principis bàsics de la redacció administrativa. Aquests principis es concreten tant en l'estructuració lògica i en blocs homogenis de la informació com en la redacció acurada de la informació que s'expressa. La documentació administrativa parteix gairebé sempre d'estructures prefixades i deixa poc espai a la creativitat.
L'aspecte formal dels textos és fonamental per a la comunicació. El recurs segueix una estructura força constant pel que fa als elements que l'integren i a la seva disposició. D'acord amb la Llei 30/1992, els diferents blocs de la informació bàsica d'aquest document són els següents:
dades personalsacte objecte de recursraó de la impugnació sol·licitudlloc i datasignaturadestinació
En la redacció cal mantenir un to formal i adequat a la situació comunicativa.
Pel que fa als tractaments, es recomana que s'utilitzi la primera persona del singular per a qui escriu (formulo recurs, sol·licito), que respon a un estil més directe de la redacció administrativa i identifica clarament el redactor.
No és necessari identificar amb cap tractament personal el receptor (Sol·licito: Que es dicti resolució per revocar...). Si se li vol donar un tractament, cal tenir en compte que el tractament habitual del receptor en la redacció administrativa catalana és el de vós (Sol·licito: Que dicteu resolució per revocar...). Com es pot observar, després de Sol·licito:, cal introduir la frase amb la conjunció Que si el verb és conjugat.
Estructura i continguts
El contingut i les característiques de cada una de les parts del recurs són els següents:
1. Dades personals
En aquest apartat han d'aparèixer les dades següents de la persona que interposa el recurs, també anomenada recurrent: el nom i els cognoms i el domicili o la identificació del lloc i del mitjà que es prefereixin per a les notificacions. A més d'aquesta informació bàsica, aquest apartat recull les dades opcionals que es considerin pertinents, com ara el número de document nacional d'identitat i el telèfon.
2. Formulació del recurs
Aquest apartat identifica l'acte objecte de recurs. Aquesta identificació especifica qui va dictar la resolució, en quina data, sobre quin expedient i la data de la notificació. Habitualment també inclou la referència de l'article que regula el recurs.
3. Al·legacions
En aquest punt s'exposen els fonaments de dret i els motius en què es basa la interposició del recurs. També s'hi fan constar els documents que s'adjunten. Pel que fa a la redacció, convé que sigui clara i succinta i cal presentar en paràgrafs separats cada al·legació.
4. Sol·licitud
En aquest apartat cal indicar la petició concreta, és a dir, si es demana la revocació de la resolució objecte de recurs o si es demana que es modifiqui en un sentit determinat. Cal que la redacció sigui clara i senzilla.
Aquest apartat també pot incloure remissions a les al·legacions a fi d'evitar repeticions. S'introdueix per mitjà de les formes Sol·licito: o Sol·licitud:.
5. Datació
La datació inclou l'expressió del lloc i la data. Pot anar abans o després de la signatura.
6. Signatura
Atès que el nom i els cognoms de qui presenta el recurs ja figuren a l'encapçalament del document, només cal signar i prou. La Llei 30/1992 només indica que cal fer constar al recurs la identificació personal del recurrent o la recurrent. La forma més habitual de fer-la-hi constar és per mitjà de la signatura.
7. Destinació
El recurs s'adreça a l'òrgan, al centre o a la unitat administrativa competent.
Disseny gràfic
Els diferents elements que configuren la imatge gràfica d'aquest document (usos de la negreta, cursiva, caixa alta o majúscules, marges, interlineats, etc.) presenten variacions. Cal tenir en compte que el redacta una persona particular i que la tria d'aquests elements també queda condicionada pels mitjans de què disposa, excepte en el cas que l'Administració faciliti un imprès unificat per a la interposició de recursos. El que és bàsic, però, és presentar els diferents blocs d'informació separats i ben identificats amb el títol corresponent.


Albert Cases Pérez, amb el DNI 23 321 234, domiciliat a Arnes, carrer de Santa Anna, 19, CP 43597, telèfon 977 435 325,
FORMULO RECURS D'ALÇADA
D'acord amb els articles 107, 110, 114 i 115 de la Llei 30/1992, de règim jurídic de les administracions públiques i el procediment administratiu comú, contra la resolució de 23 d'octubre de 2001, per la qual es fan públics els resultats de la primera prova del procés selectiu corresponent a la convocatòria 12/01 per a l'accés a l'escala administrativa del cos administratiu de la Generalitat de Catalunya.
AL·LEGACIONS
1. El dia 15 de setembre de 2001, a les 10 hores, vaig realitzar la primera prova del procés selectiu esmentat, a l'aula 32 de la Facultat de Dret de la Universitat de Barcelona, tal com consta a la fotocòpia que presento annexa.
2. A les llistes de resultats fetes públiques el 23 d'octubre de 2001, el meu nom figura a la relació de no presentats.
3. M'és imprescindible conèixer la qualificació de la prova esmentada per poder continuar aquest procés selectiu i presentar-me a la prova següent, que tindrà lloc el dia 12 de novembre de 2001.
SOL·LICITO:
Que es modifiqui la resolució objecte d'aquest recurs i que em sigui notificada la qualificació obtinguda.
Arnes, 25 d'octubre de 2001
(rúbrica)
SECRETARIA D'ADMINISTRACIÓ I FUNCIÓ PÚBLICA


Definició
El saluda és un document de caràcter protocol·lari, usat per a comunicacions breus que no han de tenir registre, com són ara les notes d'agraïment, les felicitacions, etc.
Criteris generals de redacció
La claredat, el rigor i la concisió són principis bàsics de la redacció administrativa. Aquests principis es basen tant en la redacció acurada de la informació que s'hi expressa com en l'estructuració lògica i en blocs homogenis de la informació. La documentació administrativa parteix, gairebé sempre, d'estructures prefixades i deixa poc espai a la creativitat.
L'aspecte formal dels textos és fonamental per a la comunicació. El saluda, com molts altres documents, segueix una estructura força constant pel que fa als elements que l'integren i a la seva disposició.
Els diferents blocs d'informació del saluda són els següents:
identificació de qui saludasalutaciónucli de la salutaciósignaturacomiatdatació
Pel que fa als criteris generals de redacció, cal tenir en compte que la forma del verb principal, saluda, fa que calgui usar el tractament de tercera persona del singular tant per a qui saluda com per a la persona destinatària. Aquesta particularitat, al costat de la recomanació general de fer servir en la redacció administrativa el tractament de vós, fa que en alguns casos encara ens trobem amb redaccions incoherents, que de manera errònia alternen el tractament de tercera persona singular (emissor/a) amb el de vós (destinatari/ària).
Un altre aspecte que convé comentar en aquest apartat és el fet que el saluda és un document parcialment imprès. Així, la informació següent ja apareix impresa en el saluda, que es caracteritza pel fet de ser de format A5:
el càrrec de la persona emissorala paraula saludael nom i els cognoms de la persona emissorala fórmula de comiatla població
Estructura i continguts
El contingut i les característiques de cada una de les parts del saluda són els següents:
1. Identificació de qui saluda
La identificació de qui saluda, a part de la capçalera, pot tenir una de les estructures següents:
càrrec (l'entitat ja surt a la capçalera)càrrec i entitattractament protocol·lari, nom i cognoms i càrrec
Pel que fa a l'ús dels tractaments protocol·laris, en general és aconsellable de prescindir-ne, tot i que en un document protocol·lari com és ara el saluda també hi poden aparèixer.
2. Salutació
La fórmula de salutació es redueix a la paraula Saluda impresa de manera que destaqui en una línia independent.
3. Nucli de la salutació
En aquest apartat es fan constar el nom i els cognoms del destinatari o la destinatària i la informació sobre el motiu de la salutació (agraïment, felicitació, etc.), per mitjà d'un text ben breu.
Com veiem, doncs, just després del verb principal, saluda, que és transitiu, hi apareix el complement directe, en aquest cas representat pel nom de la persona a qui s'adreça el document. Per tant, cal evitar l'error d'introduir aquest complement amb la preposició a. Així escriurem: "La directora de... / Saluda / el senyor... o la senyora...".
Hem assenyalat que el text ha de ser ben breu, perquè la informació que es transmet per mitjà del saluda apareix com una frase subordinada i no convé que s'allargui gaire.
4. Signatura
De fet aquest document no duu signatura tal com la duen la majoria dels documents administratius. En aquest cas es redueix a la rúbrica, que se situa sota el nom ja imprès de la persona que emet el saluda.
5. Comiat
Per al comiat s'usa una de les fórmules següents, que de fet presenten poca variació:
es complau a expressar-li el testimoni de la seva consideració.
aprofita l'avinentesa per testimoniar-li la seva consideració.
es complau a expressar-li el testimoniatge de la seva consideració.
6. Datació
El saluda és un document que no s'ha de registrar. Per tant, només duu una única data, que s'estructura com segueix: població (ja impresa), nom del mes escrit en lletres i any escrit en xifres.
Identificació de l'organisme
Pel que fa a la resta d'elements que configuren el disseny gràfic de la invitació (marges, situació del logotip, tipus de paper o cartolina, etc.), atès que no són exclusius d'aquest document i que afecten tota la documentació d'un organisme, cal seguir les normes o els programes de cada institució.


Exemple 1
[Capçalera]
El president de la Comissió Universal
SALUDA
la senyora Carla Riera i Puiggener i li agraeix sincerament la tramesa del llibre Diccionari de gestió empresarial, i la felicita cordialment per aquest excel·lent treball.
Llibert Ferrer i Sunyol
es complau a expressar-li
el testimoniatge de la seva consideració.
Barcelona, juliol de 2008
Exemple 2
[Capçalera]
El president de la Comissió Universal
SALUDA
la senyora Carla Riera i Puiggener i li agraeix sincerament la tramesa del llibre Diccionari de gestió empresarial, i la felicita cordialment per aquest excel·lent treball.
Llibert Ferrer i Sunyol
es complau a expressar-li
el testimoniatge de la seva consideració.
Barcelona, juliol de 2008


Criteris de redacció de sol·licitud o instància

Definició
Document per mitjà del qual la persona interessada inicia un procediment administratiu.
Criteris generals de redacció
La claredat, el rigor i la concisió són principis bàsics de la redacció administrativa. Aquests principis es concreten tant en l'estructuració lògica i en blocs homogenis com en la redacció acurada de la informació que s'hi expressa. La documentació administrativa parteix gairebé sempre d'estructures prefixades i deixa poc espai a la creativitat.
L'aspecte formal dels textos és fonamental per a la comunicació. La sol·licitud segueix una estructura força constant pel que fa als elements que la integren i a la seva disposició. D'acord amb l'article 49.1 de la Llei 26/2010, els diferents blocs de la informació bàsica d'aquest document són els següents:
dades personalsmitjà preferent de comunicacióexposició de fets, raons i peticiólloc i datasignaturadestinació En la redacció cal mantenir un to formal i adequat a la situació comunicativa.
Pel que fa als tractaments, cal tenir en compte que no hi ha una única solució, si bé es recomana que s'utilitzi la primera persona del singular per a qui escriu (exposo, sol·licito), que respon a un estil més directe de la redacció administrativa i identifica clarament el redactor.
Pel que fa a la tercera persona del singular referida a qui redacta, cal valorar que marca una distància excessiva entre qui escriu i la destinació. Aquesta solució només és preferible si es tracta de presentar una versió única per a tot el domini lingüístic, ja que la primera persona presenta variacions dialectals (expòs, exposo, expose) i la tercera no (exposa, exposa, exposa). De totes maneres, en aquests casos és millor adoptar un model esquemàtic de sol·licitud, en què tant els fets com la sol·licitud són introduïts per títols seguits d'enumeracions (Exposició de fets: 1., 2., etc.; Sol·licitud:...).
No és necessari identificar amb cap tractament personal el receptor (Sol·licito: Que em sigui concedit.../ La concessió de...). Si se li vol donar un tractament, cal tenir en compte que el tractament habitual del receptor en la redacció administrativa catalana és el de vós (Sol·licito: Que em concediu...). Com podeu observar, després de Sol·licito: i també després d'Exposo:, cal introduir la frase o les frases amb la conjunció Que si porten un verb conjugat.
Tornant al tractament personal del receptor, atès que les sol·licituds s'han d'adreçar a l'organisme o a l'entitat competents, també és possible que el redactor, en lloc de referir-se a les persones que han de tramitar i resoldre la sol·licitud, s'adreci a la unitat administrativa en el cos de l'escrit. En aquest cas s'adopta la tercera persona del singular (Sol·licito: Que la Direcció General de Política Lingüística em concedeixi...).
Estructura i continguts
El contingut i les característiques de cada una de les parts de la sol·licitud són els següents:
1. Dades personals
En aquest apartat apareixen les dades següents de la persona interessada o de qui la representi (i l'acreditació de la representació): el nom i els cognoms, i el document nacional d'identitat. A més d'aquesta informació bàsica, aquest apartat recull les dades opcionals que es considerin pertinents: lloc i data de naixement, professió, telèfon, etc.
2. Mitjà preferent de comunicació
Determinació del mitjà preferent i de l'adreça, postal o electrònica, als efectes de les notificacions.
3. Exposició de fets i petició
En aquest punt s'exposen els motius i els fets que justifiquen la sol·licitud, per mitjà d'una redacció clara i senzilla: frases breus, independents, d'estructura homogènia, etc. Aquest apartat s'introdueix amb la forma Exposo: o el títol Exposició de fets:. Com a fórmula d'enllaç entre aquest punt i la sol·licitud pròpiament dita, podem utilitzar opcionalment una fórmula com ara Per això, [canvi de línia] Sol·licito:.
L'apartat Sol·licitud presenta la sol·licitud pròpiament dita, és el nucli del document. Com en l'apartat anterior, cal que la redacció sigui clara i senzilla. S'introdueix per mitjà de les formes Sol·licito: o Sol·licitud:.
4. Datació
La datació inclou l'expressió del lloc i la data, que pot anar abans o després de la signatura. En les sol·licituds redactades per particulars, la situació de la data la tria la persona que redacta. En els models de sol·licitud elaborats per un organisme o una entitat, cal seguir el criteri adoptat per l'organisme o l'entitat en concret.
5. Signatura
Signatura de la persona interessada o del representant o la representant d'aquesta, que ha d'ésser electrònica si el mitjà d'iniciació escollit és electrònic.
6. Destinació
Les sol·licituds s'adrecen a l'òrgan, centre o unitat administrativa competent en la matèria reglada que cal tramitar.
Disseny gràfic
Els diferents elements que configuren la imatge gràfica d'aquest document (usos de la negreta, cursiva, caixa alta o majúscules, marges, interlineats, etc.) presenten variacions. D'entrada, cal tenir en compte que sovint el redacta una persona particular i que, per tant, la tria d'aquests elements queda condicionada pels mitjans de què disposa. El que és bàsic, però, és presentar els diferents blocs d'informació separats i les fórmules Exposo i Sol·licito aïllades gràficament del nucli de l'exposició i del de la sol·licitud.


Rosa Herms i Capellas, funcionària del cos superior de la Generalitat de Catalunya, amb DNI 38 367 123 i amb domicili al carrer de la Pujada, 7, 08870 Sitges, telèfon 93 769 00 34.
EXPOSO: Que soc la responsable de la Secció d'Actuació Administrativa de la Direcció General de Política Lingüística del Departament de Cultura, i que una de les feines bàsiques assignades a la Secció és el seguiment i el control de la despesa.
Per això,
SOL·LICITO: Que m'admeteu al curs Planificació i gestió econòmica que es durà a terme al mes de juny, de 9 h a 13.30 h, a Barcelona, a l'avinguda de Sant Antoni M. Claret, 171.
Sitges, 19 de febrer de 2007
(rúbrica)
UNIVERSITAT AUTÒNOMA DE BARCELONA. INSTITUT DE CIÈNCIES DE L'EDUCACIÓ


Abreviatura de coordinador, coordinadora

coord.
L'abreviatura de coordinador, coordinadora és coord.


Com es diu repunte en català?
Es pot dir repunt en català?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Economia. Empresa

El substantiu repunt ('pujada puntual de les cotitzacions de la borsa o del valor de qualsevol variable econòmica') i el verb corresponent repuntar ('pujar puntualment les cotitzacions de la borsa o el valor de qualsevol variable econòmica') són termes normalitzats.
Es tracta de formes properes a la llengua general que s'han difós especialment en àmbits de divulgació, com ara els mitjans de comunicació. Tot i que probablement se n'ha estès l'ús per influència de les formes equivalents castellanes (repunte i repuntar), poden considerar-se extensions de significat de repuntar a partir de l'accepció de 'començar a moure's la mar en pujar la marea', recollida en la majoria d'obres lexicogràfiques catalanes.


Convencions. Altres convencions de la llengua

Els nombres enters s'escriuen deixant un espai en blanc en cada grup de tres xifres:
10 465 km
256 789 alumnes
7 512 982 habitants
Per a aquesta funció també se sol utilitzar el punt:
10.465 km
256.789 alumnes
7.512.982 habitants
En les xifres de quatre dígits, però, no es fa servir l'espai, sinó el punt:
1.324 m
Ara bé, quan aquestes xifres de quatre dígits s'han d'alinear amb xifres de més dígits en columnes, juntament amb altres dades, tant es pot fer servir l'espai com el punt. Per exemple, en la columna següent:
1 324 (o 1.324) m
10 465 (o 10.465) km
256 789 (o 256.789) alumnes
7 512 982 (o 7.512.982) habitants
Tot i aquests criteris generals, cal tenir en compte que la norma ISO preveu només l'ús de l'espai per separar els grups de tres xifres. L'espai té un caràcter més formal que el punt i és el recurs que s'utilitza en les obres de matemàtiques i en les obres d'àmbit especialitzat, sobretot en taules estadístiques.
En el cas de les xifres amb decimals, per separar la fracció decimal de la part entera s'usa la coma. Aquest és el signe que recomana la norma ISO. Per exemple:
26,789 m (vint-i-sis metres i set-cents vuitanta-nou mil·límetres)
26.789 m (vint-i-sis mil set-cents vuitanta-nou metres)
No obstant això, s'ha de tenir present que el món angloamericà fa un ús invers d'aquests signes respecte dels usos de l'Europa continental, és a dir, en la part entera, els grups de tres dígits se separen per comes, i les fraccions decimals per punt o punt volat.
Pel que fa als nombres amb valor ordinal, el cas dels anys és especial. Fins a quatre dígits, s'escriuen sense punt i sense separació. Per exemple: l'any 2014 (i no l'any 2 014 o l'any 2.014), l'any 1996 (i no l'any 1 996 o l'any 1.996). Ara bé, a partir de quatre dígits, es tracten com si fossin cardinals i, per tant, segueixen el criteri que hem explicat més amunt: els grups de tres xifres se separen o bé amb un espai o bé amb un punt. Per exemple:
60 000 (o 60.000) aC
40 000 (o 40.000) aC
La resta de nombres amb valor ordinal, com les pàgines dels llibres, els codis postals, els números de NIF, etc., se solen escriure sense separació, tot i que en els casos dels ordinals de més de tres xifres i en els números de NIF, es pot deixar un espai entre cada bloc de tres xifres:
p. 1326-9
08026 Barcelona
15000è (o 15 000è)
41235678-J (o 41 235 678-J)


Ús dels tractaments protocol·laris a l'Administració

senyor o senyora
El tractament protocol·lari
que correspon als membres del Govern de l'Estat és el de senyor o senyora.
Pel que fa a l'àmbit de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, amb caràcter general, els tractaments protocol·laris no
són necessaris en documents de tramitació reglada, documents
informatius, convenis, etc. El tractament de respecte d'ús general per
a la llengua formal és, doncs, senyor o senyora.


Els verbs atenir-se i atendre a vegades es confonen perquè tenen formes coincidents o molt semblants. Per diferenciar-los cal tenir en compte el significat de cadascun.
El verb atendre significa 'fer atenció a alguna cosa' quan és intransitiu i 'tenir en compte alguna cosa' o 'tenir atencions envers algú' en els usos transitius. Per tant, es pot dir atendre al que diuen, atendre el seu consell, atendre els convidats... En canvi, atenir-se és un verb pronominal que vol dir 'ajustar-se, restar fidel a alguna cosa', com en atenir-se a la paraula donada.
En segon lloc, el verb atenir-se es conjuga com abstenir-se i el verb atendre segueix el mateix model de conjugació que pretendre. Per tant, deixant de banda el pronom, els dos verbs comparteixen les formes atens i atenen (del present d'indicatiu); atenia, atenies, atenia... (tot l'imperfet d'indicatiu), i atén (de l'imperatiu). En la major part de les formes restants només es diferencien en una vocal: (m')atinc i atenc, (ens) atenim i atenem, (s')atindrà i atendrà, etc.
Aquestes similituds fan que a vegades en lloc d'algunes formes del verb atenir-se se n'usin per error d'altres que corresponen al verb atendre. Així, doncs, cal dir Si ens atenim (o m'atinc, o s'atingués...) al reglament... i no pas Si ens atenem (o m'atenc, o s'atengués...) al reglament..., No s'han atingut a les ordres i no pas No s'han atès a les ordres, S'até a les instruccions i no pas S'atén a les instruccions, etc.


Onomatopeies de riure
'ja, ja, ja' o 'ha, ha, ha'?

L'expressió que s'utilitza per imitar el so que es fa en riure és ha! ha! ha! (o ha, ha, ha!), en què la h és aspirada i sona igual, per tant, que la h del verb halar ('menjar') i la de la interjecció ehem.
Altres variants d'aquesta onomatopeia són he, he, he! (rialla irònica), hi, hi, hi! (rialla histèrica o burleta), ho, ho, ho! (rialla exagerada) i fins i tot hu, hu, hu! (rialla grollera). Cal evitar d'escriure ja! ja! ja!, com es fa sovint, ja que la j representa un so (el mateix que el de la g de gent) molt diferent del que es fa quan es riu.


Els mots mesa i taula, que representen conceptes molt pròxims entre si, poden fer referència a un grup de persones constituït per ocupar-se d'una qüestió.
De manera general, si aquest grup de persones té una certa estructura jeràrquica, si tenen l'atribució de dirigir o si tenen poder de decisió sobre el tema que les congrega, es fa servir la forma mesa. Per exemple, mesa de contractació designa aquell organisme que, en les adjudicacions de determinats contractes administratius, decideix sobre les diferents opcions. I la denominació mesa electoral designa el conjunt de persones que dirigeixen el procés electoral en una secció o zona electoral.
En canvi, la forma taula rodona designa el debat públic d'un tema amb diversos participants, en què ningú no presideix ni dirigeix. I en l'àmbit de la premsa, taula de redacció fa referència a la taula on treballen els redactors d'una publicació.


doblegar-se o plegar-se?
v. pron.
doblegar i plegar
v. tr.

Les formes doblegar-se i plegar-se tenen significats diferents.
Els significats dels verbs doblegar i plegar tenen punts en comú. Concretament, hi ha un significat de plegar ('doblegar una o més vegades un paper, una roba, etc. de manera que les parts quedin superposades') que es basa en un dels sentits de doblegar ('fer que una part d'un objecte flexible vingui a aplicar-se sobre l'altra part de manera que resti totalment o parcialment doblat'). Així, es pot dir, per exemple, que per plegar un llençol s'ha de doblegar repetidament.
En canvi, altres significats de doblegar, com ara 'aclaparar' i 'obligar algú a fer allò que es resistia a fer', no es poden expressar amb el verb plegar. Per exemple: Les amenaces no la dobleguen fàcilment.
Igualment, la forma pronominal doblegar-se ('cedir' o 'sotmetre's a alguna cosa') pren un sentit diferent del de plegar, com ara en les frases: No es doblegava davant la feina, El professor s'ha doblegat davant la insistència dels alumnes i La junta s'ha doblegat a la voluntat dels socis(i no La junta s'ha plegat a la voluntat dels socis).


El verb ser o ésser té dues formes de participi d'ús general:
estat, estada, estats, estades
sigut, siguda, siguts, sigudes
En diversos parlars també s'usen les variants col·loquials set, seta, sets, setes i segut, seguda, seguts, segudes.


Verb lluir: amb -eix- o sense?
lluu o llueix?, lluï o llueixi?

Hi ha verbs de la tercera conjugació que poden conjugar-se com a incoatius, és a dir, amb l'increment -eix- (-esc-, -ix-, -isc-) en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu, o bé com a purs, és a dir, sense aquest increment. Ara bé, el significat del verb canvia segons el model de conjugació que segueixin.
Quan el verb lluir es fa servir amb el sentit de 'tenir reflexos lluminosos', es conjuga sense l'increment -eix- (lluu, lluen, lluï...). Per exemple:
Les cuques de llum lluen en la foscor.
La lluna lluu dalt del cel.
En canvi, es fan servir les formes amb l'increment -eix- (llueix, llueixen, llueixi...) quan lluir té els significats següents:
'Fer-se notar, fer goig':
El ram de flors del racó llueix molt.
Amb aquesta camisa els pantalons nous no llueixen.
'Mostrar a la vista de la gent':
No llueix tot el que sap.
No cal que et compris roba tan cara si després no la llueixes.
'Sortir airós', també amb un sentit irònic (usat pronominalment):
T'has preparat molt per fer aquesta presentació; espero que t'hi llueixis.
Sempre s'hi llueixen: quan toca recollir s'esfumen.'Algú, mostrar el seu talent':
La Maria es llueix molt tocant el piano.
Aquests cuiners es llueixen amb els plats que preparen.


Aquest verb presenta dues formes d'infinitiu: ser o ésser.
Malgrat que col·loquialment es fa servir la forma siguer, cal evitar aquest infinitiu en contextos formals.
En parlars baleàrics, l'infinitiu adopta la forma sense accentuar esser.


Imperatiu del verb 'tenir'
'té', 'ten' o 'tingues'?, 'teniu' o 'tingueu'?

El verb tenir presenta les formes següents en la segona persona del singular de l'imperatiu: té, tingues i ten (o tin en parlars valencians i nord-occidentals).
Pel que fa a la segona persona del plural, presenta les formes teniu
i tingueu.
Cal tenir en compte que aquestes formes no són intercanviables en tots els contextos, perquè té i teniu s'usen sense pronoms febles al darrere per oferir una cosa a un receptor o més d'un. Per exemple:
Té el llibre, agafa'l però Tingues-lo o Ten-lo.
Teniu, agafeu els llibres però Tingueu-los.


Present de subjuntiu del verb 'fer': 'fagi' o 'faci'?

Les formes del present de subjuntiu del verb fer són les següents:
faci
facis
faci
fem
feu
facin
En conseqüència, no són adequades en els registres formals les formes fagi, fagis, fagi, per a les tres persones del singular, ni la forma fagin, per a la tercera persona del plural.


El verb pertànyer alterna la forma del participi -gut amb la forma acabada en -ut segons els parlars:
pertangut, pertanguda, pertanguts, pertangudes
pertanyut, pertanyuda, pertanyuts, pertanyudes


Aquest verb presenta dues formes d'infinitiu: cabre i caber.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma capiguer, cal evitar aquest infinitiu en contextos formals.


El verb plànyer alterna la forma del participi -gut amb la forma acabada en -ut segons els parlars:
plangut, planguda, planguts, plangudes
planyut, planyuda, planyuts, planyudes


Cal diferenciar entre el verb pujar i el verb apujar. Segons el significat que tingui, pujar pot ser intransitiu o transitiu, mentre que el verb apujar és sempre transitiu.
Així, el verb pujar, quan significa 'anar de baix a dalt', és intransitiu. Per exemple:
Pujarem dalt dels cims.
No pugis a la cadira.
Ja ha pujat la marea.
El vi li ha pujat al cap.
En canvi, quan pujar significa 'portar alguna cosa o algú de baix a dalt', és transitiu i duu complement directe. Per exemple:
Han de pujar els mobles a l'apartament.
Puja el nen al cotxe.
D'altra banda, el verb apujar significa 'fer que sigui més alt, fer pujar a un nivell superior' i és transitiu; per tant, també porta complement directe. Per exemple:
És probable que apugin el preu de la gasolina.
Si vols que et sentin, has d'apujar la veu.
Vols apujar la calefacció?
Farem una prova per als que vulguin apujar nota.


Apostrofació davant de mots a final de ratlla

Ortografia; Convencions. Altres convencions de la llengua

Quan hi ha un mot apostrofat a final de ratlla, no es deixa l'apòstrof al final i s'escriu la paraula que l'acompanya en la línia següent, sinó que la partició es fa com segueix:
Hem facilitat la creació d'u-
na empresa tecnològica.
Així mateix, les paraules manllevades a una llengua estrangera que s'escriuen amb una essa inicial seguida d'una consonant, en el cas que s'hagin d'apostrofar, no es parteixen de manera que quedi la essa a final de ratlla i la resta de la paraula a la ratlla de sota. S'aconsella fer la partició de la manera següent:
Van interpretar l'Sta-
bat Mater de Pergolesi.


La paraula que designa un conjunt de factors o d'unitats és context, i no contexte.
El plural de context és contextos o contexts, i no contextes.


L'acció o efecte d'influir és influx, i no influxe.
El plural de influx és influxos, i no influxes.


L'adjectiu que designa una cosa composta de parts o elements diferents és mixt, i no mixte.
El plural masculí de mixt és mixtos. Així, cal dir, per exemple: vestidors mixtos (i no vestidors mixtes).
La forma mixtes només es correspon a l'adjectiu femení plural. Per exemple: trobades mixtes.


Cal dir reflex, i no reflexe, tant si es tracta del substantiu com de l'adjectiu.
El plural del substantiu reflex és reflexos. Així, cal dir, per exemple: els reflexos de la llum, tenir bons reflexos (i no els reflexes de la llum, tenir bons reflexes).
La forma reflexes només es correspon al femení plural de l'adjectiu. Per exemple: respostes reflexes.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de bé, béns i be, bens.
S'escriu bé, béns en els casos següents:
amb el significat de 'benefici' o 'riquesa': fer el bé, els béns de la família;quan és un adverbi: Balla bé;quan és una conjunció: Vindrà ell o bé ella;quan és una interjecció: Bé, hem guanyat! S'escriu be, bens en el cas següent:
amb el significat d''anyell': un be negre, be al forn, Els bens pasturen.S'escriu be, bes en el cas següent:
quan és el nom de la lletra b: S'escriu amb be alta, Confon les bes i les pes.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


La ce trencada (ç)
Ortografia de la essa sorda: c o ç

La lletra ç (ce trencada) és una de les grafies que representen el so de la essa sorda (com el de sac o peça). Altres grafies que representen aquest so són s, ss i c.
Es pot trobar ç:
a l'interior de mot davant les vocals a, o, u: peça, llençol, traçut, etc.a final de mot: braç, veloç, etc.
Davant les vocals e, i s'escriu c, i mai ç. En algunes paraules es produeix una alternança entre c i ç si canvia la vocal que la segueix. Aquesta alternança ortogràfica pot tenir lloc en els casos següents:
quan es flexiona una paraula en gènere o en nombre: creença-creences, eficaç-eficaços-eficaces, feliç-feliços-felices, fiança-fiances, etc.quan es conjuga un verb: començo-comences-comença-comencem-comenceu-comencen, etc.quan es formen derivats: audaç-audàcia, veloç-velocitat, etc.
Consulteu el diccionari per a més dubtes sobre les grafies c i ç.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.6.3.3.1 i 2.6.3.3.3)


Essa sonora: pronunciació de derivats de dins i fons
Essa sonora: pronunciació de derivats amb trans- i sots-

Els mots derivats de dins i fons s'han de pronunciar amb essa sonora (com Teresa, colze o zoo), i no amb essa sorda (com sol, russa o adreça). Així, mots com endinsar i enfonsar es pronuncien amb el so de zoo.
La essa final dels prefixos trans- i sots- s'ha de pronunciar sonora en mots com transacció, transalpí, transatlàntic, transhumància, transoceànic, sotsinspector, etc., en què la paraula primitiva comença amb vocal o hac seguida de vocal.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.2.3 i 11.2b)


La grafia l·l (ela geminada) representa el so d'una ela llarga i només s'usa entre vocals. S'escriuen sempre amb aquest dígraf:
els mots que contenen el formant fil·l, amb el significat de 'fulla': clorofil·la, fil·loxera, fil·lòfag, que no s'ha de confondre amb el formant fil, amb el significat d''amic', que s'escriu amb l: filosofia, bibliòfila, cinèfila, etc.els mots que comencen per mil·l-, amb el significat de 'mil': mil·lenari, mil·lenni, mil·lèsim, mil·ligram, mil·límetre, etc., però s'escriuen amb l: milè, miler i milenar.els mots que comencen per il·l-, com a variant del prefix in-:
il·lació, il·legal, il·legible, il·legítim, il·lès, il·lícit, il·limitat, il·lògic, etc.els mots que acaben en -el·lo: xarel·lo, xitxarel·lo i borratxel·lo.
També s'escriuen amb ela geminada els mots que comencen o acaben pels elements següents:
al·l-: al·legar, al·legoria, al·lèrgia, al·licient, al·lot, al·lucinar, al·ludir; Al·là, etc.cal·li-: cal·ligrafia, cal·ligrama, etc.col·l-: col·laborar, col·lateral, col·lecció, col·lectiu, col·lega, col·legi, col·lisió, col·locar, col·loqui, etc.il·l-: il·luminar, il·lusió, il·lustrar, il·lustre, etc.gal·l-: gal·licisme; Gal·la, Gal·les, etc.sil·l-: síl·laba (bisíl·lab, etc.), sil·logisme, etc.-el·la: aquarel·la, bagatel·la, cel·la, mortadel·la, novel·la, parcel·la, varicel·la, etc.-il·la: goril·la, pupil·la, til·la, tranquil·la, etc.-il·lar: cavil·lar, destil·lar, oscil·lar, vacil·lar, etc.
Cal tenir present que al costat d'aquests mots, n'hi ha molts d'altres que s'escriuen amb l, com ara: alarma, argila,
calidesa,
colesterol,
clientela, depilar,
parentela, etc. Convé, doncs, davant d'un mot que planteja dubte, consultar el diccionari.
S'escriuen amb l·l els derivats cultes de paraules que s'escriuen amb -ll-. Per exemple: al·liaci (all), axil·la (aixella), capil·lar (cabell),  cristal·lí (cristall), metàl·lic (metall); lul·lià (Llull), etc.
Paral·lelament als casos que s'acaben d'esmentar, s'escriuen amb l els derivats dels mots següents: anular (anell), consiliari (consell), filial (fill), foli (full), etc.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.5.2)


Les preposicions a, de i per (o per a), quan van seguides dels articles definits masculins el i els, es contreuen gràficament:
a + el: ala + els: alsde + el: delde + els: delsper + el: pelper + els: pelsper a + el: per alper a + els: per als
Per exemple:
Va al col·legi.
Ves cap als afores.
Torna del poble.
Això és propi dels pares.
Actua pel seu compte.
Arribarà pels volts de les deu.
Per al mes vinent ha d'estar enllestit.
Ho vull per als meus fills.
La partícula ca (reducció de casa) també es contreu quan es troba amb els articles definits el i els, i l'article personal en:
ca + el: cal
ca + els: cals
ca + en: can
Per exemple:
Vaig a cal metge.
Vinc de cals Domènec.
Això sembla can seixanta.
Pregunta-ho a can Serra.
No hi ha contracció, però, quan l'article s'apostrofa amb el mot que acompanya, perquè comença amb vocal o h. Per exemple:
Va a l'institut.
Torna de l'hort.
Passa per l'ermita.
La flor és per a l'Anna.
Vaig a ca l'Agustí.
Tampoc no hi ha contracció quan l'article s'escriu en majúscula:
És d'El Salvador. (nom propi de lloc que no s'ha catalanitzat)
Ho ha llegit a El Temps. (nom de publicació periòdica)
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.2.1 i 4.2.2)


Pseudoderivats o falsos derivats: o o u?, b o v?

Els pseudoderivats o falsos derivats són mots que no s'escriuen com la resta de mots de la seva mateixa família, ja que provenen directament del llatí i no de mots catalans. És per això que són paraules de tipus culte.
Cal tenir present la pseudoderivació per recordar la grafia d'alguns mots que presenten dubte amb les parelles o/u o b/v. Per exemple, de la paraula catalana boca fem els derivats catalans boqueta o bocassa; en canvi, el mot bucal, que semblaria un derivat de boca, prové directament del llatí buccalis, i és per això que s'escriu amb una u i no amb una o. Aquesta llista recull els pseudoderivats més habituals de la parella o/u:
boca: bucal (però bocassa, boqueta)córrer: concurrència, ocurrència (però concórrer)doble: duplicar, duplicitat (però doblar)dolç: dulcificar, edulcorar (però endolcir)home: humà, humanisme (però homenàs, homenot)jove: juvenil (però jovent, joventut)moc: mucosa (substantiu), mucositat (però mocar, mocós)món: mundial, tercermundista (però rodamon)nodrir: nutrició, nutrient, nutritiu (però nodriment)ortiga: urticària (però ortigosa)ploma: plumífer (però plomall, plomatge)pols (masculí): pulsació, pulsió (però polsar, polsera)pols (femení): expulsar, expulsió (però espolsar, polseguera)sorgir: insurgent (però ressorgir)títol: titulació, titular (però subtítol, titolet)volcà: vulcanisme, vulcanòleg (però volcànic)
I aquesta llista recull els pseudoderivats més habituals de la parella b/v:
calb: calvície (però calbejar, calbesa)cervell: cerebel, cerebral (però cervellera)corb: curvatura, curvilini (però corba, corbat)llavi: labial, labialitzar (però llaviejar)lliure: liberal, liberalisme, liberalitzar (però lliurement)moure: automòbil, mòbil, mobilitzar (però movible, moviment)núvol: nebulós, nebulositat (però ennuvolat, nuvolada)provar: improbable, probabilitat, probable (però aprovar, provable)
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.2.2.3 i 2.7.2.4)


En registres col·loquials, a vegades es pronuncia ela doble (ll) en lloc de ela (l) a inici de mot, per exemple: llògic en lloc de lògic. En llengua general i en contextos més formals, no es produeix aquesta palatalització, de manera que els mots següents es pronuncien amb ela:
legítim
liberalisme
lingüística
lògic
lunar
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.4, punt 2)


Contraccions amb article salat: as, des, pes, cas

Les preposicions a, de i per i la forma ca (reducció de casa) es contreuen quan es troben amb l'article salat, tal com passa també amb l'article literari el i els:
a + es: as
de + es: des
per + es: pes
ca + es: cas
Aquestes contraccions es troben tant en noms comuns com en noms de lloc, per exemple:
anar as castell, anar as Trenc
aturada des porter, illa des Bot
passar pes camins, passar pes Castell
cas ferrer, Cas Català
No hi ha contracció, però, quan l'article masculí s'apostrofa amb el mot que acompanya. Per exemple:
anar a s'Arenal
acomiadar-se de s'al·lota
per s'illa
ca s'Arrosser
En topònims també es conserva la contracció son, tot i que ha perdut  el significat originari ('ço d'en') i s'ha lexicalitzat: Son Cervera ('la propietat d'en Cervera'), Son Santjoan, So na Caçana, So na Monda (barri d'Inca). Però cal tenir en compte que la contracció son es trenca quan la paraula següent comença en vocal: So n'Ametler, So n'Armadans.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.2.1)


Essa inicial en compostos cultes i derivats per prefixació
Duplicació de s- a inici de mot?

Quan d'un mot que comença per s- en fem un compost culte (politico + social = politicosocial) o un derivat (pre + selecció = preselecció), aquesta essa no es dobla encara que representi un so de essa sorda entre vocals. Per exemple: altisonant, anglosaxó, antisèptic, italosuís, morfosintaxi, psicosomàtic, telesèrie, vicesecretari, etc.
Hi ha, però, tres casos en què trobem doble essa:
1. En mots derivats quan comencen amb el prefix a- (no negatiu) o re-. Per exemple: assenyat, ressituar, ressorgir, resseguir, etc., però s'escriu amb una sola essa resecció (grafia presa directament del llatí).
2. En mots que en llatí ja duien doble essa o ja tenen tradició històrica en català. Per exemple: bissextil, pressentir, pressupost, prosseguir, reressaga, tornassol, etc.
3. En el cas dels prefixos sots-, trans- i des- i dis- (negatius), la grafia ss apareix com a resultat de la unió de la -s final del prefix i de la s- inicial del mot al qual s'adjunta. Per exemple: sotssecretari, transsexual, transsiberià, Transsilvània, dessalar, dissort, etc. Passa el mateix en el cas de qualssevol i qualssevulla, en què la grafia ss és el resultat de la unió de la -s final de quals i de la s- inicial de se.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.6.3.1e, 2.6.3.2a IV, 2.6.3.2a VI i 2.6.3.2b)


Les paraules Teresa, colze o zoo contenen el so de la essa sonora, que cal distingir del so de la essa sorda (que es troba en paraules com adreça, russa o sol). Per escriure bé el so de essa sorda i essa sonora és molt important, primerament, distingir-los.
El so de essa sonora, com el de rosa o actualitzar, es pot escriure amb dues grafies: s (essa) i z (zeta).
A inici de mot s'escriu sempre z: zebra, zero, zig-zag, zona; Zacaries, Zúric, etc.
Entre vocals s'escriu:
s en la majoria de casos: camisa, crisi, desembre, gasela, hisenda,  museu, peresa, posar, resistir, tesi, visió; Elisenda, Isidre, Josep, etc.z només en algunes paraules: alguns mots provinents d'altres llengües (amazona, bizantí, Bizanci, magazín, topazi, trapezi, etc.); mots cultes compostos amb esquizo-, rizo-, -zoic, -zou, -zoide (esquizofrènia, rizoma, paleozoic, protozou, espermatozoide, etc.)Després de consonant s'escriu z: analitzar, esmorzar, horitzó, pinzell, polze, organitzar, senzill; Llàtzer, etc.
És útil recordar que es troba essa sonora (escrita amb una sola s), per exemple:
en el sufix -esa que expressa qualitats físiques o morals: bellesa, certesa, feblesa, immediatesa, rigidesa, riquesa, validesa, etc. (i en el plural: certeses, febleses, etc.)en gentilicis femenins com ara aranesa, holandesa, japonesa, etc. (i en els plurals: aranesos, araneses, etc.) en la forma femenina d'adjectius acabats en -ós com ara abundosa, blanquinosa, fabulosa, plujosa, etc. (i en els plurals: plujosos, plujoses, etc.)en participis femenins com ara atesa, estesa, impresa, tramesa, etc. (i en els plurals: atesos, ateses, etc.)
Consulteu el diccionari per a més dubtes sobre les grafies s i z.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.6.2) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.3, punt 6)


Els grups -tx i -ig que es troben a final de mots com despatx o passeig es pronuncien igual. S'escriu -ig en els casos en què els derivats presenten g, j, tg o tj. Per exemple: boig (bogeria), fuig (fugir), lleig (lletjor), passeig (passejar),  puig (pujol), raig (rajar), rebuig (rebutjar), roig (rogent).
En canvi, s'escriu tx si la grafia es manté en les paraules de la mateixa família. Per exemple: despatx (despatxar), empatx (empatxar), esquitx (esquitxar).
En alguns mots amb -ig final la i del dígraf sona com a vocal: desig, mig, trepig.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.6.7.4)


Ortografia de la essa sorda: s, ss, c i ç

Les paraules sol, russa, cirera o adreça contenen el so de la essa sorda, que cal distingir del so de la essa sonora (que es troba en paraules com Teresa, colze o zoo). Per escriure correctament aquests sons és molt important, primerament, distingir-los.
El so de essa sorda, com el de sou, rossa, acer o caça, es pot escriure amb quatre grafies: s (essa), ss (essa doble), c (ce) i ç (ce trencada).
A inici de mot es pot trobar:
s: sac, serietat, síndria, somiar, suma, etc.c: cel, celebrar, circ, cirera, etc. (només davant de e, i)ç: excepcionalment, en els mots ça i ço
Entre vocals es pot trobar:
ss: en mots com cassola, crossa, interessant, massa, missa, possible, tassa, etc. s: en mots amb prefix, com ara antisocial, asimetria, contrasentit, entresol; compostos, com ara aerosol, anglosaxó, cromosoma, dinosaure, ecosistema, gira-sol, penya-segat,  polisèmia, ultrasò, etc.; tret de derivats d'un mot començat amb els prefixos a- (no negatiu), des- i dis-(negatius), re-: assaltar, assenyat, dessalar, dissort, ressò, ressembrar (però amb s resecció)c davant de e, i: cacera, decidir; Llúcia, Vicenç, etc. ç davant de a, o, u: maça, peça, lliçó, traçut, etc.
Entre vocal i consonant o entre consonant i vocal es pot trobar:
s: dansa, entotsolat, festa, gespa, molsa, tsar, etc.ss en mots començats per sots- i trans-: sotssecretari, transsiberià, etc.c davant de e, i: enciam, sincer; Marcel, Mercè, etc.ç davant de a, o, u: cançó, força, forçut, llençol, unça, etc. I els noms derivats de verbs amb les terminacions -ança, -ença: alternança, semblança, creixença, temença,  etc.
A final de mot es pot trobar:
s: cabàs, gos, nas, etc.ç: braç, feliç, terç, veloç, etc.
És útil recordar l'ortografia del so de la essa sorda en alguns casos habituals:
femenins formats amb el sufix -essa: alcaldessa, duquessa, metgessa, etc.paraules acabades en -gressió/-gressor, -missió/-missor, -pressió/-pressor: progressió, agressor, dimissió, supressió, etc. el sufix -íssim/-íssima: boníssim, boníssima, etc.
Consulteu el diccionari per a més dubtes sobre les grafies s, ss, c i ç.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.6.3, 2.6.3.1, 2.6.3.2, 2.6.3.3.1, 2.6.3.3.2 i 2.6.3.3.3)


El so de la g de gerani o de la j de joc es representa amb les grafies g o j segons la vocal que aparegui al darrere.
Generalment s'escriu g davant de e, i i s'escriu j davant de a, o, u:
gel, gerra, metge, platges, ginesta, girafa, bugia, règim, etc.
rajar, platja, jardí, esbarjo, joc, jove, rajolí, ajut,  jutge; Jacob, etc.
A banda d'aquesta norma general, però, hi ha les excepcions següents en què s'escriu j + e:
en els grups -jecc- o -ject-:  injecció, objecció, projecció, adjectiu, conjectura, subjecte, trajecte, etc.en alguns mots, com ara: jersei, jeure (i ajeure), jerarca, jeroglífic, majestat, etc. en antropònims i topònims com ara: Jehovà, Jeremies, Jeroni, Jesús, Jericó, Jerusalem,  etc.
També trobem com a excepció j + e o j + i en mots d'origen no català com ara jeep, jet, jujitsu o Fiji.
Convé notar que g davant a, o, u no sona igual que a ge, gi: gat, gos, gust. Per escriure el so de la g de gat davant  e, i cal escriure gu-: guepard, guitarra.
Consulteu el diccionari per a dubtes sobre les grafies g i j.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.6.6.1 i 2.6.6.3) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.3, punt 7)


El so de g de gat o guerra es representa amb g o gu segons la vocal que aparegui al darrere:
s'escriu g davant a, o, u: allargar, garsa, amargor, got, argúcia, gust, etc.s'escriu gu davant e, i: adroguer, berguedà, guepard, guia, guitarra, seguir, etc.
Convé notar que en els grups gue, gui la u no sona (adroguer, guia). Per representar una u que soni en aquests grups, ha de portar dièresi: següent, ungüent, pingüí, argüir, etc.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.7.4.2) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.2, punt 6)


El so inicial de cap o de quilo es representa amb c o qu segons la vocal que aparegui al darrere:
s'escriu c davant a, o, u: casa, coure, acústica, evacuar, cueta, etc.s'escriu qu davant e, i: queixal, quilo, quinta, aquell, etc. (c sona diferent davant e, i: cel, cinema)
Cal tenir present, però, que també podem trobar la combinació q + u en mots com quatre, adequar o qüestió. S'escriu q davant de u quan la u (o ü davant de e, i) forma diftong creixent amb la vocal següent:
quatre (qua-tre), adequar (a-de-quar), quantitat (quan-ti-tat), quota (quo-ta), qüestió (qües-ti-ó), aqüicultura (a-qüi-cul-tu-ra)
En mots com cueta o cuota ('cua gran') la u no forma diftong amb la vocal següent: cu-e-ta o cu-o-ta.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.7.4.1) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.2, punt 5)


Ortografia de b (be alta) i v (ve baixa)

Les orientacions bàsiques per saber quan s'escriu b i quan s'escriu v són les següents:
S'escriu b:
davant de l i r: blanc, agradable, broma, cabra, etc. (es troba vl en algun mot d'origen estranger com Vladimir o Vladivostok)davant de vocal, si b alterna amb p en mots d'una mateixa família o verb: cabota  (cap), llobató (llop), sabem (sap), etc. S'escriu v:
en les terminacions de l'imperfet d'indicatiu dels verbs de la primera conjugació -ava, -aves, -ava, -àvem, -àveu, -aven: cantava, cantaves, cantava, cantàvem, cantàveu, cantaven.davant de vocal, si v alterna amb u en mots d'una mateixa família o verb: blava (blau), devem (deure), escriviu (escriure), estival (estiu), oval (ou), vivim (viure), etc.S'escriu b darrere de m (mb) i v darrere de n (nv): ambició, combinació, embenar; canvi, envestir, minvar. Hi ha excepcions puntuals, com ara circumval·lació, tramvia i triumvir.
Els mots de la mateixa família solen portar la mateixa grafia, b o v:
beure, beuratge, abeurar,
abeurador
cavall, cavallada,
cavalleresc,
cavalleria
Però no ocorre així en els pseudoderivats, mots cultes que deriven directament del llatí:
corba i corbat, però curvatura
núvol i ennuvolat, però nebulós.
Consulteu el diccionari per a més dubtes sobre les grafies b/v.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.7.2.2, 2.7.2.3, 2.7.2.4 i 2.7.2.5) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.2, punt 7)


Pronunciació sonora de 'x' (ics o xeix)
Pronunciació 'gz' de 'examen'

La lletra x (ics o xeix) es pronuncia amb el so sonor de 'gz' en els casos següents:
en mots amb l'element ex- (o -ex-) davant de vocal o h seguida de vocal: exagerar, exercici, exhalar, exhaurir, exhibir, exhortar, èxit, exòtic,  exuberant, inexhaurible, etc.en mots amb l'element hex- o hexa-: hexà, hexil, hexilè, hexosa; hexacord, hexàedre o hexaedre, hexàgon, hexàmetre, hexasíl·lab, etc.en mots amb l'element ex- davant de consonants sonores: exlibrista, exvot, etc.


La locució a mesura que es fa servir per enllaçar una oració subordinada a una oració principal i serveix per expressar que el desenvolupament de l'acció de la principal depèn del desenvolupament de l'acció de la subordinada. Per exemple:
A mesura que s'anava fent fosc creixia la nostra por (la por creix en tant que es va fent fosc).
Ens arriben peces noves a mesura que es venen les antigues (arriben peces noves en tant que es venen les antigues).
En canvi, no són adequades les expressions a mida que i conforme, que de vegades s'usen amb aquest significat en contextos similars.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.4.2.1d)


bota
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Té una bota de vi a casa, Hi ha nou botes al celler.
Posa't les botes.
La nena bota sobre el llit.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de déu, déus i deu, deus.
S'escriu déu, déus en el cas següent:
amb el significat de 'divinitat': creure en un déu, els déus de l'Olimp, déu-vos-guard (però: adeu, adeu-siau, pregadeu, semideu...). S'escriu deu, deus en els casos següents:
amb el significat de 'font': una deu d'aigua, S'han eixugat les deus; quan fa referència al nombre 10: Hi ha deu o dotze cadires, Sempre em posen deus; quan és una forma del verb deure: Deu diners, Deus tenir gana; quan és una forma del verb dar ('donar'): Deu-nos salut.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Verbs de la tercera conjugació: amb '-eix-' o sense?
'dissent' o dissenteix'?, 'bulleix' o 'bull'?, ''esculli' o 'escolleixi'?

Hi ha verbs de la tercera conjugació, anomenats incoatius, que afegeixen l'increment -eix- (-esc-, -ix- o -isc-) en algunes formes: concretament, en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu i del present de subjuntiu, i de l'imperatiu.
Un d'aquests verbs és avorrir, que es conjuga de la manera següent:
Present d'indicatiu
avorreixo, avorreixes, avorreix, avorrim, avorriu, avorreixen
Present de subjuntiu
avorreixi, avorreixis, avorreixi, avorrim, avorriu, avorreixin
Imperatiu
avorreix, avorreixi, avorrim, avorriu, avorreixin
Altres verbs incoatius són, per exemple: assentir, atrevir-se, corregir, decidir, discutir, dissentir, divertir, partir, patir, reunir, seguir...
En canvi, hi ha verbs de la tercera conjugació, anomenats purs, que no afegeixen aquest increment. Un d'aquests verbs és bullir, que es conjuga de la manera següent:
Present d'indicatiu
bullo, bulls, bull, bullim, bulliu, bullen
Present de subjuntiu
bulli, bullis, bulli, bullim, bulliu, bullin
Imperatiu
bull, bulli, bullim, bulliu, bullin
Altres verbs purs són, per exemple: ajupir, collir, cosir (i derivats), cruixir, dormir, esmunyir, grunyir, munyir, pudir, retrunyir, sentir (i derivats, excepte assentir i dissentir), sortir, tossir...
Finalment, hi ha verbs que es poden conjugar com a purs i també com a incoatius. Un d'aquests verbs és escollir:
Present d'indicatiu
escullo o escolleixo, esculls o escolleixes, escull o escolleix, escollim, escolliu, escullen o escolleixen
Present de subjuntiu
esculli o escolleixi, escullis o escolleixis, esculli o escolleixi, escollim, escolliu, escullin o escolleixin
Imperatiu
escull o escolleix, esculli o escolleixi, escollim, escolliu, escullin o escolleixin
També és el cas dels verbs acudir, arrupir, brumir, brunzir, consentir, consumir, desmentir, mentir, percudir i presumir.


dona
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Li dona les gràcies, Em dones el llapis?
És una gran dona, Les dones i els homes.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de és i es.
S'escriu és en el cas següent:
quan és una forma del verb ésser/ser: La Carla és alta; Tremp és al Pallars Jussà.
S'escriu es en els casos següents:
quan és un pronom feble: Es renta les mans;quan és un article salat: Segueix es camí;quan és el nom de la lletra e, en plural: Ressegueix les es.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


signes d'interrogació i admiració (signes de puntuació)

Convencions. Signes gràfics i de puntuació

Els signes d'interrogació (?) i d'admiració (!) s'empren per marcar l'entonació interrogativa o exclamativa d'una oració, respectivament. S'utilitza l'interrogant en oracions interrogatives directes i l'exclamació en oracions exclamatives i en interjeccions.
La normativa prescriu, amb finalitat simplificadora, d'utilitzar aquests signes només al final de l'oració. Per exemple, en el cas de les oracions interrogatives directes:
Que vindràs demà?
Com és que no vas venir?O bé, en el cas de les oracions exclamatives i de les interjeccions:
Quin dia!
Que gran que s'ha fet, aquest noi!
Visca!
Tanmateix es poden observar altres pràctiques de puntuació: alguns mitjans de comunicació, editorials o autors utilitzen el signe d'interrogació i d'admiració també al principi de les oracions quan la lectura pot resultar confusa (per la complexitat sintàctica o la llargada de l'oració); i d'altres utilitzen els signes d'interrogació i d'admiració al principi i al final de les oracions interrogatives i exclamatives, en tots els casos.


feu
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
En la joventut feu ('va fer') grans viatges.
El feu del senyor feudal, un feu de bandits.
Vosaltres feu festa demà?, Feu lloc als altres!


Les formes sobretot i sobre tot tenen significats diferents.
L'adverbi sobretot significa 'per damunt de tot'. Per exemple:
Que tinguis bon viatge i gaudeix, sobretot!
És sobretot molt bona persona.
La construcció sobre tot està formada per la preposició sobre seguida de tot (determinant o pronom) i es pot trobar en oracions com les següents:
Un sobirà tenia autoritat sobre tot i sobre tothom.
L'aleta dorsal s'origina a la nuca i s'estén sobre tot el dors.


fora
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Fora bo que ho expliquessis.
Els convidats esperen fora.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de mà i ma.
S'escriu mà amb el significat de 'part terminal del braç': Dona'm la mà (però dues mans).
S'escriu ma amb el significat de 'la meva': ma mare i ma tia.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de més i mes.
S'escriu més en els casos següents:
quan és un adverbi amb el significat de 'major grau o quantitat': Escolta més i parla menys (també: a més a més, més o menys, ni més ni menys, si més no...); quan és un adjectiu quantitatiu: Tinc més paciència que tu;quan fa referència al signe de la suma: el signe més.
S'escriu mes en els casos següents:
amb el significat d''una dotzena part de l'any': el mes d'abril;quan és una forma del verb metre: Han mes l'infant dins el cabàs;quan és una conjunció ('però'): Vindré, mes hauré de marxar d'hora.amb el significat de 'les meves': mes germanes.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


potser o pot ser?
potser + subjuntiu o indicatiu: potser plogui o potser plourà?

Les formes potser i pot ser tenen significats diferents.
L'adverbi potser denota la possibilitat del que es diu. Equival a tal vegada, probablement. Per exemple:
Potser vindran demà.
Potser ja és massa tard.
Amb el mateix significat, en els parlars centrals es fa servir col·loquialment la forma poder. Per exemple:
Poder li regalarem flors.
En canvi, la construcció pot ser està formada pel verb poder i l'infinitiu del verb ser. Per exemple:
No pot ser que no hagi vingut!
Pot ser que demà plogui.
Generalment, l'adverbi potser no admet el subjuntiu. Així, en comptes de Potser vingui, cal dir Potser vindrà o Potser ve. Ara bé, la construcció
potser que
+ subjuntiu serveix per expressar un suggeriment. Per exemple:
Potser que afluixis!
Potser que fem un pensament...
Si es fa servir el verb poder, pot aparèixer el subjuntiu, precedit sempre de la conjunció que. Per exemple:
Pot ser que vingui.
Pot ser que sigui massa tard.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (24.7.4)


El so de x a arxiu o guixar s'escriu x a principi de mot (xarop, xocolata; Xina) i darrere de consonant (bolxevic, marxar; Elx).
Cal tenir present, però, que darrere de vocal s'escriu el dígraf ix: baixar, caixa, coix, coixí, maduixa, queixa, reixa, uixer; excepte darrere de i: clixé, guix, pixallits; Flix. En el cas de u, s'escriu x quan la u és una semivocal i forma diftong amb la vocal anterior: disbauxa, rauxa.
La seqüència ix es pronuncia diferent segons els parlars: en la major part dels parlars orientals no es pronuncia la i, mentre que en la major part dels parlars occidentals i del Camp de Tarragona sí que es pronuncia.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.1.3.1c, 2.6.7.2 i 2.6.7.3) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.3)


El grup mm sempre es presenta entre vocals. Per exemple: commemoració, commocionar, commutatiu, emmarcar, gamma, gemma, immune; Emma, etc.
Malgrat que en registres informals de vegades es perd l'allargament de la m, en registres més formals és recomanable pronunciar aquest grup consonàntic allargant el so de la m, per distingir-lo de les paraules que en presenten una de sola. Per exemple: summa fa referència a una 'recopilació' o una 'compilació', mentre que suma designa 'addició'.


'pertot' o 'per tot'?
'pertot arreu' o 'per tot arreu'?

Les formes pertot i per tot tenen significats diferents.
L'adverbi pertot significa el contrari que enlloc, és a dir, vol dir 'en tot lloc'. Per exemple:
Després de la mort del pare, li semblava que el veia pertot: a la cuina, al carrer, al metro, fins i tot a la cambra...
En canvi, la construcció per tot està formada per la preposició per seguida del determinant o pronom tot. Per exemple:
No ho faria ni per tot l'or del món.
Per tot el que acabem de dir, declarem l'acusat innocent dels càrrecs que se li imputen.
Va viatjar per tot el món.
Pel que fa a les expressions pertot arreu i per tot arreu, es poden fer servir indistintament amb el significat de 'per totes bandes'. Per exemple:
Van buscar l'Arlet pertot arreu / per tot arreu.


Les formes marededeu i mare de Déu tenen significats diferents.
Una marededeu és una imatge de Maria com a mare de Déu, generalment escultòrica. Per exemple:
Els pastors van trobar una marededeu dins d'una cova de la muntanya.
En canvi, amb la construcció mare de Déu es fa referència directament a la persona de Maria, mare de Jesucrist. Per exemple:
Els fidels cristians dediquen el mes de maig a la mare de Déu.


Les formes alhora i a l'hora tenen significats diferents.
L'adverbi alhora vol dir 'a un mateix temps'. Per exemple:
Tocava dos instruments alhora.
Cuinava i, alhora, escoltava la ràdio.
La construcció a l'hora, en canvi, té un significat literal; s'utilitza, per exemple, en oracions com les següents:
Va arribar a l'hora de sopar.
A l'hora que em digueu seré a l'estació.


L'escriptura de les consonants m/n pot presentar dubte ortogràfic quan es troben a final de síl·laba davant d'una consonant. S'escriu m en els casos següents:
en general, davant b, p, m: àmbit, timbal; tempesta, trampa; commoure, immens, etc., i també certs mots que presenten el grup gràfic mp davant de t o c: assumpte, atemptat, compte, exempt, peremptori, presumpció, prompte, redempció, símptoma, sumptuós, temptar. En aquests casos la
p és muda.
en general, davant f: amfibi, àmfora, càmfora, limfa, nimfa, pàmfil, pamflet, paranimf, samfaina, triomf, trumfo, xamfrà, etc.
en els mots comte ('noble'), empremta, femta, gimcana, impremta, premsa, somriure, tramvia, triumvir, zumzeig, etc.
en el prefix circum-: circumdant, circumferència, circumloqui,  circumspecte, circumstància, circumval·lació, etc.
Consulteu el diccionari per a més dubtes sobre la grafia m a final de síl·laba, davant d'una consonant.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.8.2) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.4, punt 1)


Les formes maldecap i mal de cap tenen significats diferents.
Un maldecap és una preocupació. El plural d'aquest substantiu és maldecaps. Per exemple:
Haver d'estar pels nens li representa un maldecap.
La nova feina li porta molts maldecaps.
En canvi, un mal de cap és, literalment, un dolor al cap. El plural d'aquesta forma és mals de cap. Per exemple:
Té mal de cap per culpa de l'aire condicionat.
El pacient afirma que els mals de cap són més intensos al vespre.


El grup nn es presenta en els casos següents:
mots formats amb els prefixos con-, en-, in- seguits de mot amb n inicial: connat, connatural, connotar, connovici, connubi, connumerar; ennegrir, ennuvolar-se; innat, innecessari, innoble, etc.
altres mots: annex (i derivats: annexar, annexió...);
connectar (i derivats: connector, connexió...);
innocent (i derivats: innocència, innocentada...);
bienni, trienni, decenni, mil·lenni; cànnabis, perenne, tarannà; Anna, Susanna, etc.
Malgrat que en registres informals de vegades es perd l'allargament de la n, en registres més formals és recomanable pronunciar el grup nn allargant la n, per distingir-lo de les paraules que presenten una sola n. Per exemple: connat designa 'unit a un altre des de la naixença', mentre que conat significa 'començament d'una acció a realitzar, la qual no arriba a consumar-se'.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.8.2d)


Les formes enlloc i en lloc tenen significats diferents.
L'adverbi enlloc significa 'en cap lloc'. Per exemple:
He perdut les claus del pàrquing i no les trobo enlloc.
En canvi, la construcció en lloc sol anar seguida de la preposició de (en lloc de), i vol dir 'en comptes de'. Per exemple:
Li han donat lluç en lloc de rap.
També s'usa la construcció en lloc en l'expressió en lloc segur.


'gairebé' o 'gaire bé'?
'quasibé' o 'quasi bé'?

Les formes gairebé o gaire bé tenen significats diferents.
L'adverbi gairebé vol dir 'quasi'. Per exemple:
Hi érem gairebé tots.
Gairebé he acabat, espera'm a fora.
En canvi, l'expressió gaire bé equival a 'poc bé' en les oracions negatives. Per exemple:
No em trobo gaire bé.
L'hem canviat de grup perquè no dibuixa gaire bé.
Les formes quasibé, quasi bé o quasi-bé (encreuament de quasi i gairebé) no són adequades en català.


El dígraf ny, que es troba en mots com vinya i Catalunya, representa un únic so. Es presenta en diverses posicions dins d'un mot:
enmig de paraula, entre vocals: cenyir, companyia, escanyar-se, guenyo, pinya, vergonya; Avinyó, Balenyà, Banyoles, Bolonya, la Corunya, etc.;
a final de paraula: afany, disseny, enginy,  lluny, puny, refrany, reny,  etc.
i a principi de paraula, tot i que no és tan freqüent: nyam-nyam, nyanyo, nyap, nyicris, nyigui-nyogui,   etc.


L'escriptura de la grafia n no presenta dubtes en molts mots de la llengua, com ara bronze, cendra, conreu, etc., però sí en mots com enmig, confabular o inflar.
Convé recordar que s'escriu n en els casos següents:
en general, davant v: canvi, convenient, convuls, envair, enveja, invent, etc., però s'escriu m a: circumval·lació, tramvia, triumvir, etc.
davant f, en els mots que comencen per:
con-: confabular, confecció, conferència, confessar, confit; Conflent, etc.
en-: enfadar, enfarinar, enfeinat, enfilar, enfonsar, enfortir, etc. (però s'escriu m a èmfasi, emfisema, emfiteusi)
in-: infermer, infidel, inflar, informació, infusió, ínfim; infrahumà, infraroig, etc.
en alguns casos, davant b, p, m: la lletra n es manté en els compostos el primer constituent dels quals acaba en aquesta lletra: benparlat, benpensant; enmig, granment, tanmateix, etc. I també es manté en algun topònim estranger, com Canberra i Istanbul.
Consulteu el diccionari per a més dubtes sobre les grafies m/n.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.8.2) i Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.4, punt 1)


Pronunciació de h (hac)
Apostrofació davant de h (hac)

La h o hac no se sol pronunciar en català i en la majoria de casos només té valor etimològic, per exemple: haver, hivern, home, hora, hospital; adherir, àdhuc, alhora, filharmònic, inhalar, subhasta, tothom; ahir, prohibir, vehicle; Homer; Horta.
Hi ha excepcions, però. Es pronuncia h aspirada:
en el verb halar ('menjar')en algunes interjeccions: ehem!, ha!, hum!...en estrangerismes no adaptats fonèticament al català: hall, hippy, hobby, haiku...en noms propis no adaptats i els seus derivats, en què la h ha conservat la pronúncia de la llengua d'origen: Hamlet, Hegel, Hitler, Hölderlin, Hume; hamiltonià, hamletià, hegelià, hitlerià...
L'apostrofació d'una hac a inici de mot depèn de si la hac s'aspira. Per tant, en general, s'apostrofa davant de hac, atès que no sol ser aspirada: el partit d'handbol, l'harem, l'hoquei, un comís d'haixix.
En canvi, si la hac és aspirada, no s'apostrofa: el barri de Harlem, el centre de comandament de Houston, el hippy, el hobby que més li agrada, el haiku japonès, la dictadura de Hitler.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.10.1, 2.10.2 i 4.1.2c)


L'accent gràfic
Tipus d'accent que pot dur cada vocal

L'accent gràfic s'escriu sobre vocals majúscules i minúscules i marca la síl·laba tònica dels mots. En català es distingeixen dos tipus d'accent: l'obert o greu (`) i el tancat o agut (´).
La vocal a, si ha de dur accent, sempre el porta obert, mentre que la i i la u, si en porten, sempre duen l'accent tancat. Per exemple:
à: càmera, fàcil, indià...
í: camí, crítica, típic...
ú: música, rústic, tiramisú...
La e i la o presenten dos sons diferents: obert i tancat. Per exemple:
è: alè, dèria, pèsol...
é: préssec, puré, sénia...
ò: això, còrnia, tòfol...
ó: camió, fórmula, toixó...


Erra (r-) en compostos cultes i derivats per prefixació: grecorromà o grecoromà?, coresponsabilitat o corresponsabilitat?

En els compostos cultes el segon component dels quals comença amb r- i en els mots prefixats a partir de mots que comencen amb r-, aquesta erra no es dobla encara que representi un so de erra vibrant entre vocals. Per exemple: antireumàtic, contrarevolució, grecoromà, ludicorecreatiu, polirítmia, prerafaelita, preregnant, preromà, prorús, vicerector...
En canvi, s'escriu rr en els casos següents:
1. Els mots que comencen amb els prefixos a- (quan significa 'no' o 'sense' i quan serveix per formar verbs), cor- (variant de con-) o ir- (variant de in-). Per exemple: arreflèxia, arrítmia, arrize; arrecerar, arruïnar; corredemptor, correferència, corregent, correpressor, corresponsabilitat; irracional, irreal...
2. Mots que en llatí ja s'escrivien amb rr, com ara birrem, corregir, prorrata, prorrogar, prorrompre, virrei. També compostos manllevats com aiguarràs, bancarrota i xafarranxo, derivats de locucions com ara arreveure i anorrear, i mots que ja tenen tradició històrica en català amb aquesta grafia, com ara banyarriquer.
3. Mots formats amb els formants d'origen grec raquio- (o raqui-), reo-, rino- (o rin-), rinco-, riz- (o rizo-) i
rodo- i amb les terminacions -rràfia, -rràgia, -rrea, -rrexi, -rrinc i -rroide. Per exemple: cefalorraquidi, intrarraquidi, pneumatorràquia; batirreòmetre, biorreologia; arrínia, otorrinolaringòleg; nematorrinc, ornitorrinc; arrizotònic, micorriza, cinorròdon, metarrodopsina; arteriorràfia, neurorràfia; hemorràgia, mastorràgia, otorràgia; amenorrea, verborrea; cariorrexi, metrorrexi; hemorroide, limforroide.
4. Els derivats formats amb els prefixos hiper-, inter-, super- i ciber-, com ara hiperrealisme, interregne, superrealista, ciberrisc.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.4.2)


Les formes almenys i al menys tenen significats diferents.
L'adverbi almenys significa 'si més no', 'com a mínim', 'pel cap baix'. Per exemple:
Digueu-me almenys qui n'és l'autor.
Necessitem almenys dues persones per carregar el sofà.
Aquest vestit li deu haver costat almenys cent cinquanta euros.
En canvi, l'expressió al menys està formada per la preposició a seguida de l'article el i de l'adverbi menys. Per exemple:
Ho has preguntat al menys indicat: en Pau no en sap res, de tota aquesta història.
També es pot trobar aquesta construcció amb el significat de 'tan poc com sigui possible' en frases com la següent: Intentarem aparcar al menys lluny possible del restaurant. Ara bé, hi ha construccions d'ús més habitual que al menys + adverbi, per exemple:
Intentarem aparcar com més a prop millor.
Intentarem aparcar tan a prop com sigui possible.


El verb que es deriva del nom temor és atemorir (i no atemoritzar o atemorisar). Aquest verb té el significat d''infondre temor a algú'. Per exemple:
Les fortes tempestes van atemorir els tripulants.
Els taurons atemoreixen els tripulants del vaixell.
Se sent atemorit després del que li va passar.
Aquella dona atemoria el nen quan el cridava.


El verb que designa l'acció de prendre terra una aeronau, un aparell volador o un ocell és aterrar (i no aterrissar o aterritzar). Per exemple:
L'helicòpter va aterrar a les deu de la nit.
Els avions aterren cada vint minuts.
Diuen que ha aterrat un ovni al bosc.


molt
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:Civada molta, Ha molt el cafè.
La molta del gra.
És molt gran.
Hi ha molt pa, Hi ha moltes coques.


Les formes del participi del verb cabre o caber són cabut, cabuda, cabuts, cabudes, i no capigut, capiguda, capiguts, capigudes.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de món i mon.
S'escriu món amb el significat de 'conjunt de totes les coses creades; la Terra': córrer món, la fi del món (però mons diferents, rodamon, almon...).
S'escriu mon amb el significat d''el meu': mon pare i mon oncle.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Participis amb dues formes: oferit o ofert?

Els verbs complir, establir, oferir, omplir, reblir, sofrir i suplir (i derivats) fan el participi amb la terminació -ert. Cal tenir en compte, però, que en valencià, tortosí i baleàric aquests verbs formen el participi amb la terminació -it:
complert (complit)
establert (o establit)
ofert (o oferit)
omplert (o omplit)
reblert (o reblit)
sofert (o sofrit)
suplert (o suplit)
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.7c)


Infinitius acabats en '-re' i '-er': 'incluir' o 'incloure'?

Són de la segona conjugació, i no de la tercera, els verbs següents:
batre (i derivats: abatre, debatre, rebatre...) cloure (i derivats: concloure, excloure, incloure...) córrer (i derivats: concórrer, discórrer, ocórrer, recórrer...)fondre (i derivats: confondre, difondre, infondre...) rompre (i derivats: corrompre, interrompre, irrompre, prorrompre...) els verbs acabats en -metre: admetre, emetre, ometre, permetre, remetre, trametre, transmetre... concebre i percebre
Per tant, la vocal que apareix a la terminació d'infinitiu d'aquests verbs és la e i no la i. Per exemple:
batre, i no batir
incloure, i no incluir
recórrer, i no recorrir
confondre, i no confundir
interrompre, i no interrompir
emetre, i no emitir
concebre, i no concebir


Guionet en compostos cultes i compostos catalans

En general els compostos següents s'escriuen sense guionet:
1. Els compostos cultes, que són aquells el primer element dels quals té una forma prefixada acabada en -o i de vegades en -i (com ara afro-, economico-, fisico-, hispano-, labio-, psico-, socio-; denti-, pisci-). Per exemple: afroasiàtic, economicofinancer, fisicoquímic, hispanoamericà, labiodental, psicopedagog, sociocultural; dentinasal, piscicultura. Ara bé, s'admet el guionet si es vol remarcar la independència dels dos conceptes, per exemple: tractat hispano-americà ('d'Espanya i d'Amèrica, bilateralment').
2. Els compostos catalans, per exemple: agredolç, aiguardent, allioli, bocamoll, centpeus, clarobscur, coliflor, a correcuita, a cuitacorrents, filferro, gratacel, malnom, a matadegolla, milhomes, sucamulla, vistiplau. Dins d'aquest grup, però, cal tenir en compte les excepcions següents, en què sí que s'escriu guionet:
En compostos reduplicatius, especialment onomatopeies: bum-bum, nyigo-nyigo, poti-poti, rau-rau, xano-xano, xup-xup, zig-zag (però zigzaguejar), etc.
Si el primer (o el segon) element acaba en vocal i el segon (o el tercer) comença per r-, s- o x-: barba-roig, cama-sec, escura-xemeneies; Coma-ruga, Poble-sec; cul-de-sac, qui-sap-lo, etc.
Si el compost resultant pot dificultar o alterar la lectura dels components, a causa de les lletres concurrents: alt-alemany, pit-roig, plats-i-olles, estira-i-arronsa, mira'm-i-no-em-toquis; Bell-lloc, Puig-reig, Sala-d'Heures, etc.
Si el primer element du accent gràfic: mà-llarg, pèl-roig, ciència-ficció; despús-ahir, etc.
En els cardinals i ordinals compostos, entre desena i unitat, i entre unitat i els mots cents, centes (o centè, centena): vint-i-un, quaranta-quatre, dues-centes, cinc-cents vuitanta-nou; vint-i-setè, tres-centens, etc.
En els compostos el primer component dels quals és un punt cardinal: nord-americà, nord-est, sud-coreà; Sud-àfrica, nord-estejar, nord-oestejar, etc.En termes d'especialitat en què l'element de l'esquerra és un símbol (lletra, xifra, etc.) o una sigla, i en aquells en què el segon element és un número: 2,4,6-trinitrofenol, pH-metre, LGTBI-fòbia, p-aminoazobenzè; goma-2, etc.En els compostos en què un dels termes ja porta guionet: rumb est-nord-est, tractat anglo-nord-americà.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.4.2.1 i 4.4.2.2)


Les formes del participi del verb dependre són depès, depesa, depesos, depeses i no depengut, depenguda, depenguts, depengudes.


Les formes del participi del verb atènyer són atès, atesa, atesos, ateses i no atengut, atenguda, atenguts, atengudes.


Les formes del participi del verb imprimir són imprès, impresa, impresos, impreses, i no imprimit, imprimida, imprimits, imprimides.


Participi del verb obrir: obrit o obert?

El participi del verb obrir i els seus derivats acaba en -ert i no en -it. Per exemple:
obert (i no obrit)
entreobert (i no entreobrit)
reobert (i no reobrit)


El verb coure té dos participis: cuit i cogut. Ara bé, cadascun d'aquests participis es fa servir en contextos diferents segons el significat.
El participi cuit està relacionat amb el significat de 'cocció'. Les formes corresponents són cuit, cuita, cuits, cuites. Per exemple:
Les patates que he posat a bullir ja són cuites.
En canvi, el participi cogut està relacionat amb el significat de 'coïssor'. Les formes corresponents són cogut, coguda, coguts, cogudes. Per exemple:
La ferida que es va fer li deu haver cogut molt.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.7d)


Participi dels verbs acabats en '-cloure': 'concluït', 'conclogut' o 'conclòs'?

Els participis dels verbs acabats en -cloure (concloure, descloure, encloure, excloure, incloure, recloure) acaben en -clòs. Per exemple:
conclòs (i no concluït ni conclogut)
exclòs (i no excluït ni exclogut)
inclòs (i no incluït ni inclogut)
reclòs (i no recluït ni reclogut)


El verb derivat de valor i que significa 'tornar a valorar, a reconèixer el valor' és revalorar, i no revaloritzar. Per exemple:
Hem de revalorar el preu dels pisos.
Si no revaloren la qualitat del nostre servei ja podem plegar.
Han revalorat tantes vegades la nostra oferta que ja no m'interessa negociar-hi.


mora
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Aquesta tardor hi ha moltes mores.
La reina mora és una sarsuela.


net
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Porta els nets a l'escola.
Roba neta.


os
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Han nascut un os bru i una ossa polar al zoo.
S'ha trencat un os del braç.
Han estudiat l'ossa d'un dinosaure.
Ressegueix les os.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de pèl, pèls i pel, pels.
S'escriu pèl, pèls amb el significat de 'vellositat': no tenir ni un pèl, posar els pèls de punta, prendre el pèl, un noi pèl-roig (però repel, a contrapel...).
S'escriu pel, pels quan és una contracció de per + el, per + els: Passa pel pont i pels camins marcats.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


res
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
En el silenci de la nit se sentia el res dels caputxins.
Aquella partitura estava plena de res i de mis.
En un tres i no res.
No hi ha res a fer.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de sé i se.
S'escriu sé quan és una forma del verb saber: Jo en sé la resposta, No sé per on començar.
S'escriu se quan és un pronom feble: Va a dutxar-se, La festa se celebra cada any.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Apostrofació dels pronoms febles
Combinacions de dos pronoms

Cal apostrofar o no un pronom feble d'acord amb la posició que ocupa respecte del verb i si va tot sol o combinat amb un altre pronom.
Davant d'un verb que comença en vocal o h, els pronoms em, et, es, el, la i en adopten la forma elidida i s'apostrofen. Per exemple: m'ajuda, t'ajudo, s'afaita, l'ha vist, l'ha vista, n'agafa.
El pronom la, però, es comporta com l'article femení: davant d'un verb començat en i, u, hi, hu àtones no s'apostrofa. Per exemple: La il·lustra, la vinyeta (però L'il·lustra, el llibre).
Darrere del verb, els pronoms em, et, es, el, ens, els i en adopten la forma reduïda i s'apostrofen si el verb acaba en vocal (que no sigui u). Per exemple: mira'm, pentina't, posi's, agafa'l, expliqui'ns, agafi'n.
Quan es combinen dos pronoms i hi ha dues vocals en contacte, se'n suprimeix una i s'apostrofa tan a la dreta com es pugui. Per tant, si el verb comença per vocal, el segon pronom s'apostrofa amb el verb i no pas amb el pronom precedent. Per exemple: me l'agafa (me + el + agafa); te'l dona (te + el + dona); te l'envia (te + el + envia); se'n penedeix (se + en + penedeix); se n'adona (se + en + adona); la'n treu (la + en + treu).
En aquests casos, cal recordar que el pronom el, com l'article masculí, també s'apostrofa davant de vocal o hac. Per exemple: l'hi pren (el + hi); l'en treu (el + en).
Darrere del verb també es compleix aquesta norma, però amb una restricció: quan es combinen dos pronoms, no es pot posar més d'un apòstrof darrere del verb. Per exemple: dona-me'l, posa-te'l, dona-l'hi.
Hi ha pronoms que no es poden apostrofar, llavors darrere del verb s'enllacen amb guionet. Per exemple: compra-te-la, recordar-nos-en, busca-li-ho, comprar-nos-el, portar-la-hi, buscar-los-la, etc.
Les combinacions la + hi, se + us, li + hi no s'apostrofen. Per exemple: la hi pots portar, se us ha escapat.
Els pronoms li i ho no s'apostrofen mai, és a dir, no perden mai la vocal. Així, cal dir Li agrada el cinema i no pas L'agrada el cinema.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.3.2 i 4.3.3)


sec
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Aquests pantalons et fan un sec.
Jo sec més enllà.
Els pous són secs, És sec com un clau.


seu
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Untar els engranatges amb seu.
Seu en aquesta butaca, On seus?
Ha vingut el seu amic, Van convidar els seus companys.


Les formes del participi del verb romandre són romàs, romasa, romasos, romases, i no romangut, romanguda, romanguts, romangudes.


Les formes del participi del verb saber són sabut, sabuda, sabuts, sabudes, i no sapigut, sapiguda, sapiguts, sapigudes.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de sí, sís i si, sis.
S'escriu sí (sís en cas que tingui plural) amb el valor d'afirmació en els casos següents:
quan és un adverbi: Diu que sí, Sí o no?, Sí que ho sap; quan és un substantiu: donar el sí, comptar els sís i els nos.
S'escriu si (sis en cas que tingui plural) en els casos següents:
quan és un pronom reflexiu o recíproc: Parla de si mateix;quan és una conjunció: Digues si vols venir, Si que plou!;quan fa referència a la nota musical: si, la, sol, fa, mi..., dos sis bemolls.S'escriu si, sins en el cas següent:
amb el significat d''interior': el si maxil·lar, en el si d'una família humil, La sinusitis és una inflamació dels sins nasals.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Les formes del participi del verb moldre són molt, molta, molts, moltes, i no molgut, molguda, molguts, molgudes.


Imperatiu de verbs acabats en -tenir: manté, mantén o mantingues?, manteniu o mantingueu?

Els verbs derivats de -tenir presenten dues formes en la segona persona del singular de l'imperatiu: contén o contingues (de contenir), entretén o entretingues (de entretenir), mantén o mantingues (de mantenir), etc.
En els parlars valencians, la segona persona del singular de l'imperatiu també presenta la forma acabada en -tín: contín, entretín, mantín, etc. I en baleàric, la forma acabada en -té: conté, entreté, manté, etc. Ara bé, cal tenir en compte que les variants en -té no es fan servir quan van seguides de pronom feble.
Pel que fa a la segona persona del plural d'imperatiu, els verbs derivats de -tenir també presenten dues formes: conteniu o contingueu, entreteniu o entretingueu, manteniu o mantingueu, etc.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.5c)


Les formes al·locució i elocució tenen significats diferents.
Una al·locució és un discurs breu. Per exemple: L'al·locució del director no em va agradar.
En canvi, una elocució és la manera d'articular els sons. També fa referència a la tria i col·locació dels mots amb què s'expressen els pensaments. Per exemple: Té una elocució molt clara.


Les formes planejar i planar tenen significats diferents.
El verb planejar s'utilitza habitualment amb el sentit de 'fer plans d'alguna cosa'. Per exemple: Hem planejat una excursió a la muntanya per al cap de setmana.
En canvi, el verb planar designa el fet de sostenir-se enlaire un ocell, un avió, etc. Per exemple: L'ocell plana per sobre de la muntanya, L'avió plana per sobre dels núvols.


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de són i son.
S'escriu són en el cas següent:
quan és una forma del verb ésser/ser: Ja són les deu del matí, Avui són a Lleida.
S'escriu son en els casos següents:
amb el significat d''acte de dormir' (nom masculí): fer un son, tenir el son lleuger; amb el significat de 'ganes de dormir' (nom femení): Tinc molta son, Cal treure's la son de les orelles; amb el significat d''el seu': Conec son germà i sa germana;quan és una forma del verb sonar (en parlars baleàrics): Jo son es piano des que tenc cinc anys.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de té i te.
S'escriu té en el cas següent:
quan és una forma del verb tenir: Té un gran cor; Té, vint euros.
S'escriu te en els casos següents:
quan és un pronom feble: Vull donar-te les gràcies, Te la portaré demà;quan fa referència a l'arbust o a la infusió de les fulles d'aquest arbust: Tenien plantacions de te, T'estimes més te o cafè?;quan és el nom de la lletra t: S'escriu amb te final, Les tes no es llegeixen bé.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de ús i us.
S'escriu ús en els casos següents:
amb el significat d''acció de fer servir una cosa': Fa un bon ús de la seva autoritat;quan és una forma del verb usar (en parlars baleàrics i alguerès): Sempre ús el llapis per fer els mots encreuats.
S'escriu us en els casos següents:
quan és un pronom feble: Us vull donar les gràcies;quan és el nom de la lletra u, en plural: Confon les us amb les ves.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


El verb que designa l'acció de fer perdre qualitat a un entorn per causes diverses d'origen extern al mateix entorn, contaminar-lo és pol·luir (i no pol·lucionar), i pertany a la tercera conjugació. Per exemple:
Els residus van pol·luir les aigües del riu.
Els residus pol·lueixen l'aigua.
Vaig veure com pol·luïen el poble construint una central nuclear.
Les accions dels humans han pol·luït l'ecosistema.


El verb que està relacionat amb el nom reflex i que designa l'acció d'emmirallar és reflectir, i no reflexar. Per exemple:
L'estany va reflectir el cel estelat.
El mirall reflecteix el que ets.
El mar reflectia el sol com mai.
Es veu reflectit en les seves ulleres de sol.


El verb que designa l'acció de violar la fidelitat que devem a algú o alguna cosa és trair (i no traïcionar), i pertany a la tercera conjugació. Per exemple:
El va trair un dels seus millors amics.
Si no vols que et traeixin no facis el que m'has dit.
Es va preguntar si el seu cor no el traïa.
Se sent traït perquè la seva parella l'ha deixat i ara surt amb el seu millor amic.


vens
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Vens amb nosaltres?
Et vens el cotxe?


ves
Aquest mot no porta accent diacrític en cap dels significats que té. Per exemple:
Ves a veure què vol, Ves a saber!
Ves què et dic!, Ves per on!


Hi ha un curt nombre de mots que porten un accent distintiu (anomenat diacrític) per diferenciar-los d'altres mots que s'escriuen igual, amb els quals es podrien confondre. És el cas de vós i vos.
S'escriu vós quan és un pronom fort, com a fórmula de tractament: Vós m'ho heu dit, Com vós vulgueu.
S'escriu vos quan és un pronom feble: Poseu-vos d'acord, Vos ho dic de veres.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.3)


Preposició de seguida d'infinitiu amb valor condicional
d'haver-ho sabut o si ho hagués sabut?

Tot i que de vegades s'usa la construcció de + infinitiu amb valor condicional, no és acceptable des del punt de vista normatiu. Es pot optar per altres fórmules, com ara la conjunció si + verb conjugat, o la locució en cas que, entre altres. Per exemple:
Si ho hagués sabut, no t'ho hauria comentat (i no D'haver-ho sabut...).
En cas que no es presenti tota la documentació en el termini fixat, la persona sol·licitant perd els drets de propietat (i no De no presentar-se tota la documentació...).


Imperatiu del verb 'contenir'
'contén' o 'contingues'?
'conteniu' o 'contingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb contenir és contén o contingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma conté, i en els valencians la forma contín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb contenir és conteniu o contingueu.


Imperatiu del verb 'detenir'
'detén' o 'detingues'?
'deteniu' o 'detingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb detenir és detén o detingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma deté, i en els valencians detín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb detenir és deteniu o detingueu.


Imperatiu del verb 'entretenir'
'entretén' o 'entretingues'?
'entreteniu' o 'entretingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb entretenir és entretén o entretingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma entreté, i en els valencians, la forma entretín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb entretenir és entreteniu o entretingueu.


Imperatiu del verb 'mantenir'
'mantén' o 'mantingues'?
'manteniu' o 'mantingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb mantenir és mantén o mantingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma manté, i en els valencians la forma mantín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb mantenir és manteniu o mantingueu.


Imperatiu del verb 'menystenir'
'menystén' o 'menystingues'?
'menysteniu' o 'menystingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb menystenir és menystén o menystingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma menysté, i en els valencians la forma menystín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb menystenir és menysteniu o menystingueu.


Imperatiu del verb 'obtenir'
'obtén' o 'obtingues'?
'obteniu' o 'obtingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb obtenir és obtén o obtingues. En els parlars baleàrics també hi ha forma obté, i en els valencians la forma obtín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb obtenir és obteniu o obtingueu.


Imperatiu del verb 'retenir'
'retén' o 'retingues'?
'reteniu' o 'retingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb retenir és retén o retingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma reté, i en els valencians la forma retín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb retenir és reteniu o retingueu.


Imperatiu del verb 'sostenir'
'sostén' o 'sostingues'?
'sosteniu' o 'sostingueu'?

La segona persona del singular de l'imperatiu del verb sostenir és sostén o sostingues. En els parlars baleàrics també hi ha la forma sosté, i en els valencians la forma sostín.
La segona persona del plural de l'imperatiu del verb sostenir és sosteniu o sostingueu.