El guió (—) és un signe gràfic que es representa amb una ratlla horitzontal. També s'anomena guió llarg.
Els usos principals del guió són els següents:
1. Els guions s'usen alternativament amb les comes i els parèntesis per introduir incisos en el discurs. S'usa un o altre signe segons que el text de l'incís tingui una relació més propera o allunyada de la resta. Els guions indiquen una proximitat mitjana: l'incís no té tanta relació amb el discurs com si l'introduïssin comes ni en queda tan allunyat com si l'introduïssin parèntesis. El guió d'obertura d'un incís s'escriu sense deixar cap espai amb el mot que el segueix, i el de tancament, sense deixar cap espai amb el mot que el precedeix. Per exemple:
La solució del problema no té a veure amb la dotació de mitjans —tot i que aquesta és també una qüestió important—, sinó amb l'especialització dels treballadors.
En cas que l'incís sigui al final de l'oració, s'omet el guió de tancament davant del punt, tant si és punt seguit com si és punt final. Per exemple:
La vaig veure molt trista —ja devia haver parlat amb el metge.
2. En els diàlegs els guions obren la intervenció de qui parla. Es marquen també amb guions els incisos del narrador. Per exemple:
—Què dius ara! —va dir ella—. Si que anem bé!
Si no hi ha cap altra intervenció, s'omet el darrer guió després de l'incís del narrador.
—Quant s'hi està, d'aquí a Tarragona?
—Una hora —va respondre.
3. Els guions poden introduir cada element d'una enumeració quan aquests elements es disposen en columna, si bé hi ha autors que aconsellen d'utilitzar només números o lletres d'ordre. En qualsevol cas, caldria deixar un espai entre el guió i el mot que el segueix. Per exemple:
— folis
— llibretes amb espiral
— blocs de notes
— bolígrafs
En tots els usos esmentats cal fer servir el guió (—), no el guionet (-), que té altres funcions.


Convencions. Signes gràfics i de puntuació

Les cometes són un signe que s'escriu a principi i a final d'un fragment de text amb intencions diverses. S'utilitzen tres tipus de cometes diferents: les cometes baixes (« »), les cometes altes (" ") i les simples (' ').
Les cometes baixes o altes tenen els mateixos valors; l'ús d'unes o altres depèn de convencions o estils. Com a signes de puntuació, compleixen les funcions següents:
1. Són el recurs més usual per marcar una citació, és a dir, per reproduir de manera directa i literal les paraules enunciades per una altra persona. Per exemple:
El polític va dir: "Superarem la crisi."
2. S'utilitzen per indicar la reproducció d'un diàleg en el context d'una narració. Per exemple:
Mentre baixava les escales es va adreçar a les persones que eren a la sala i els va dir: "Recordeu que quan arribin no s'ha de sentir ningú."
3. En una novel·la es poden escriure entre cometes els pensaments d'un personatge introduïts en estil directe, per distingir-los dels fragments que reprodueixen un diàleg. Per exemple:
Tot mirant aquell paisatge, li va venir al cap: "És bonic, però és massa solitari, fa por."
4. S'utilitzen per esmentar títols de parts d'una obra, com per exemple els capítols, epígrafs o apartats de llibres; articles de publicacions; cançons; poemes; capítols de sèries de televisió que formen part d'un conjunt, etc. Cal tenir en compte que s'escriu la inicial absoluta de tot el títol en majúscula. Per exemple:
"La potència del llenguatge" és un epígraf del llibre Tinc un dubte, de Rudolf Ortega.
Al número 48 de la revista Llengua i Ús hi podeu consultar l'article "Trenta anys treballant en un context canviant" d'Elvira Riera.
"Roma" és una cançó dels Manel.
5. S'utilitzen per fer citacions de col·leccions de llibres, discos o pel·lícules. En aquest cas, però, s'escriuen amb majúscula inicial tots els noms i adjectius de la denominació. Per exemple:
La col·lecció "Criteris Lingüístics" de la Direcció General de Política Lingüística ha publicat sis opuscles sobre qüestions de convencions lingüístiques.
La col·lecció "El Cangur Diccionaris" d'Edicions 62.
Les cometes simples se solen utilitzar per delimitar el significat d'una paraula o expressió. Per exemple:
Un multicine és un 'local cinematogràfic que consta de diverses sales de projecció independents'.
Quan convé escriure més d'un tipus de cometes en un text, l'ordre que mantenen és el que hi ha en l'exemple següent:
El titular era polèmic i recollia les seves paraules: «L'actriu es nega a filmar "un 'western' de segona fila"».

Optimot, Departament de Política Lingüística, Generalitat de Catalunya


Aquest signe doble és format per un parèntesi d'obertura [(] i un de tancament [)].
Els usos principals dels parèntesis són els següents:
1. Dins d'una oració marquen incisos, amb la finalitat de fer-hi aclariments o donar informacions complementàries. Per marcar incisos també s'utilitzen les comes i els guions, però es fan servir els parèntesis quan el text que s'hi vol incloure té un grau d'allunyament respecte al discurs més gran que el que indiquen els altres dos signes. La tria d'un recurs o d'un altre, però, sovint és subjectiva. Per exemple:
Nascut al Vilosell (les Garrigues), va marxar cap a Reus per estudiar medicina.
El van jutjar perquè tenia idees massa avançades per l'època (això és el que sembla després de llegir la documentació).
Les sigles no s'accentuen (vegeu l'explicació de la p. 24).
Quan l'incís és una oració completa, el punt s'escriu abans del parèntesi de tancament. Per exemple:
L'estrena d'aquesta pel·lícula ha tingut un èxit aclaparador. (Llegiu-ne la crítica a la pàgina 45 d'aquest diari.) L'argument ha sorprès a tothom.
2. Quan se cita el títol d'una obra en una llengua estrangera (llibres, pel·lícules, obres d'art, etc.) s'escriu en cursiva el nom original. Si es vol traduir al català, s'escriu el títol en català entre parèntesis i en rodona. Per exemple:
Les demoiselles d'Avignon (Les senyoretes del carrer d'Avinyó)
3. En les enumeracions verticals introduïdes per lletres es fan servir els parèntesis de tancament immediatament després de les lletres, que s'escriuen en cursiva, mentre que els parèntesis van en rodona. Per exemple:
a) nombres decimals
b) nombres naturals
c) nombres primers
4. Quan es volen incloure explícitament els dos gèneres d'un nom, adjectiu o pronom, tot i que el recurs habitual és utilitzar la barra inclinada per separar la forma abreujada del femení de la del masculí, es poden usar els parèntesis. Per exemple:
pediatre(a)
5. En les acotacions teatrals se solen usar els parèntesis en cursiva i amb el text també en cursiva. Per exemple:
MANELIC (mig plorant): Ai, Tomàs, sense jo, el llop!...


La barra inclinada (/) és un signe gràfic que indica alternança o oposició entre els dos termes que relaciona.
Els usos més freqüents de la barra inclinada són els següents:
1. Relaciona dos termes que poden ser afins o excloents. Si un d'aquests dos termes està format per més d'una paraula, cal deixar un espai a banda i banda de la barra. Per exemple:
Operacions sortida/tornada de vehicles.
Tots els qui estigueu inscrits a bàsquet i/o futbol haureu de lliurar la butlleta d'inscripció el primer dia.
L'epidèmia s'estengué / es va estendre per tot el país.
2. En cartes, formularis o altres documents en què interessi fer referència a homes i dones de manera abreujada, per exigències del text o per manca d'una forma genèrica, s'utilitza per marcar les formes dobles de gènere. Per exemple:
soci/sòcia; funcionari/ària
3. En el sistema internacional d'unitats, equival a 'partit per':
80 km/h
4. En matemàtiques significa 'partit per'. És el signe dels nombres trencats i també de la divisió:
6/3 = 2
5. En lleis, decrets i altres documents, separa el número d'ordre de la norma i l'any de promulgació. Per exemple:
Llei 28/2005, de 26 de desembre, de mesures sanitàries davant el tabaquisme i reguladora de la venda, el subministrament, el consum i la publicitat del tabac
6. En algunes abreviatures substitueix el punt. Aquests dos signes no han de coincidir en una abreviatura. Per exemple:
C/ de València, s/n; però c. de València, núm. 388
7. En les adreces d'internet, separa els diferents elements interns de les pàgines web. (Però la sigla HTTP se separa amb dos punts i dues barres inclinades.) Per exemple:
http://www20.gencat.cat/portal/site/Llengcat


Una enumeració és un recurs que consisteix a agrupar mots o  grups de mots successivament que exposen diversos aspectes d'un mateix tema, units mitjançant alguna forma de coordinació.
Les enumeracions es poden introduir amb dos punts o directament sense cap signe de puntuació. Els diversos elements que la formen es poden escriure l'un darrere l'altre separats per comes i unint el darrer element amb les conjuncions i o o. Per exemple: A la reunió tractarem la flexibilitat horària, la coordinació dels cursos, les reserves d'aules i l'horari de recepció dels vespres.
Quan els elements d'una enumeració són complexos i tenen
comes com a puntuació pròpia, el signe que serveix per separar-los és el
punt i coma. Si el fragment final va precedit per les conjuncions i, o, ni, el punt i coma se substitueix per una coma. Exemple:
Les temperatures previstes per a aquests dies són les següents: avui, 20º C; demà, 21º C; demà passat, 21º C, i dilluns, 22º C.
Els elements d'una enumeració, a més, es poden disposar
verticalment, introduïts amb pics, guions, lletres o números. Quan s'utilitzen lletres, darrere hi va un parèntesi de tancament,
mentre que darrere els números s'hi sol escriure un punt. En aquests dos últims casos convé tenir en compte que no s'han d'acumular signes de puntuació al darrere.
Quan els elements de l'enumeració són breus, perquè es tracta de mots o sintagmes, es pot prescindir de la puntuació entre els elements i s'escriuen amb minúscula inicial. Per
exemple:
A la reunió tractarem: la flexibilitat horària la coordinació dels cursosla reserva d'aules l'horari de recepció dels vespresCaldrà portar:
— esmorzar
— dinar
— protecció solar
— gorra
— llanterna
— telèfon mòbil En canvi, quan els
elements d'una enumeració són llargs o són frases completes, s'acostumen a escriure amb majúscula
inicial i un punt final. Per exemple:
Les mesures adoptades han estat les següents:
1. Es facilitaran els mitjans d'accés per tal de pal·liar els efectes dels serveis mínims.
2. No es tindran en compte els retards, sempre que es produeixin dins d'un marge de temps raonable.
3. L'entitat es farà càrrec de les despeses ocasionades per l'estacionament de vehicles particulars.
4. L'entitat està oberta a negociar altres casos que no s'hagin previst en aquestes mesures.
Un
dels aspectes que cal tenir en compte a l'hora de fer una enumeració és
que la frase introductòria es correspongui amb tots i cadascun dels
elements de l'enumeració. Per exemple:
Recomanacions per fer un bon resum d'una conferència:
a) Cal fer un esquema previ dels aspectes que s'han tractat.
b) Cal extreure la idea principal de la conferència.
c) Cal introduir el tema en un paràgraf inicial.
d) Connectors.
El punt d) és un sintagma nominal, mentre que els altres punts, a), b) i c) comencen amb verbs i s'adiuen amb la frase
introductòria. El punt d) s'hauria de redactar així:
d) Cal usar connectors que donin cohesió al text.


Els diàlegs són converses entre dues o més persones. Per reproduir-los en un text escrit, cal recórrer a diversos signes de puntuació, no solament per reproduir l'entonació dels mots, sinó també per compaginar-los amb els fragments narratius.
En un diàleg, les intervencions de cada interlocutor s'obren amb guió i es tanquen amb un punt, amb un signe d'interrogació o d'exclamació, o amb punts suspensius, segons convingui a l'entonació. No es deixa cap espai entre el guió d'obertura i la lletra majúscula del primer mot del parlament de l'interlocutor. Per exemple:
—Què et passa, Joan?
—No veig el moment d'anar-me'n a...
Pel que fa al lligam entre les intervencions del narrador i els fragments de diàleg, cal tenir en compte que les paraules del narrador poden situar-se davant, enmig o després de la intervenció dels personatges. Tot i que la casuística és molt àmplia, les situacions més habituals que es produeixen a l'hora de reproduir diàlegs són les següents:
1. Quan la intervenció del narrador precedeix el diàleg, el fragment narratiu acaba amb dos punts:
Girant-se cap als alumnes, va dir:
—Fins que no surti el culpable, d'aquí, no se n'anirà ningú!
2. Quan la intervenció del narrador va enmig del diàleg, s'intercala com a incís en la intervenció del personatge i s'escriu entre guions:
—Fins que no surti el culpable —va dir girant-se cap als alumnes—, d'aquí, no se n'anirà ningú!
3. Quan els fragments narratius van al final, s'introdueixen amb un guió i s'escriuen immediatament després de la intervenció del personatge:
—Fins que no surti el culpable, d'aquí, no se n'anirà ningú! —va dir girant-se cap als alumnes.
En aquest darrer cas el guió que tancaria la intervenció del narrador cau perquè és final de text o de paràgraf.


Els incisos són fragments introduïts en una oració, que hi aporten informació, dels quals, en alguns casos, també es pot prescindir. Per exemple:
La Junta es reunirà, com cada setmana, per comentar els projectes en curs.
Habitualment apareixen al mig de l'oració, però poden ser al principi o al final. Es marquen amb comes, tot i que també poden fer aquesta funció els guions i els parèntesis. Es pot establir una gradació en l'ús d'aquests tres signes de puntuació segons l'allunyament de l'incís respecte al sentit del discurs; de menys a més allunyat: comes, guions i parèntesis.
Així, les comes introdueixen incisos més lligats al text, com ara elements circumstancials. Per exemple:
Evidentment, ja hi aniré jo a recollir-ho.
Els guions indiquen un contrast més brusc, per mitjà del qual l'autor o autora fa una observació a part o un comentari. Per exemple:
En el web de l'empresa —en català i en castellà— hi consta el nombre de treballadors.
Finalment, els parèntesis, en canvi, contenen un aclariment, una informació complementària que es considera afegida al text. Per exemple:
Aquest establiment no ha deixat mai de donar servei des de la seva fundació (1906).
Són incisos i, per tant, van entre comes, les oracions relatives explicatives, és a dir, les que afegeixen una explicació prescindible del que s'ha dit anteriorment. Per exemple:
La Junta, que es reuneix cada setmana, està formada per diversos càrrecs tècnics i directius.
Els alumnes, que no van fer cas de les recomanacions, no van baixar de l'autocar.
Es poden considerar incisos una sèrie de paraules i locucions com les següents:
doncs (només  en posició medial o final)
a més a més
en canvi
per tant
ara bé
al capdavall
(ans) al contrari
en tot cas
és a dir
o sigui
excepte [...]
(com) per exemple
llevat [...]
tanmateix
per consegüent
en conseqüènciano obstant això
sobretot
per fi
en definitiva
finalment
d'una banda
d'una altra banda
en primer lloc
en segon lloc
d'entrada
pel que sembla
de fet
en realitat
ben mirat
probablement
respectivament, etc. Per exemple:
Per tant, cal actuar d'acord amb aquesta normativa.
Han plantat arbres a la plaça i, a més a més, hi posaran una font.
El problema no era tan difícil de resoldre, ben mirat.


Convencions. Signes gràfics i de puntuació; Sintaxi

L'ambigüitat en una frase és ocasionada per la possibilitat que es pugui interpretar de dues maneres diferents. En aquests casos la puntuació, i concretament la coma, és un recurs útil per desfer aquesta ambigüitat. Per exemple:
Va veure un home amb uns binocles. (L'home que el subjecte va veure duia uns binocles.)
Va veure un home, amb uns binocles. (El subjecte va veure un home a través d'uns binocles.)
Ell ho diu tot, i així hi haurà conflictes. (equivalent a 'd'aquesta manera')
Ell ho diu; tot i així, hi haurà conflictes. (equivalent a 'tot i això')
S'ha de canviar el connector de l'aparell que no funciona. (Hi ha un aparell que no funciona.)
S'ha de canviar el connector de l'aparell, que no funciona. (El connector és el que no funciona.)
La secretària Maria Pinyol va fer públics els comptes a la reunió. (Hi ha més d'una secretària a la reunió.)
La secretària, Maria Pinyol, va fer públics els comptes a la reunió. (L'única secretària assistent a la reunió es diu Maria Pinyol.)
Els treballadors que no volen fer hores extres marxen a les sis. (Només els que no vulguin.)
Els treballadors, que no volen fer hores extres, marxen a les sis. (Es tracta de tots els treballadors.)
En Josep creia que sabia qui era l'home que li trucava i l'observava. (Aquest home trucava a en Josep i l'observava.)
En Josep creia que sabia qui era l'home que li trucava, i l'observava. (Hi havia un home que trucava a en Josep i ell mateix observava l'home.)


No en tindrem més de pomes o No en tindrem més, de pomes?
Ús de la coma en complements desplaçats
Ordre dels elements de la frase

Sintaxi; Convencions. Signes gràfics i de puntuació

Quan un element no apareix en el seu lloc habitual d'acord amb l'ordre bàsic (és a dir, el subjecte s'anteposa al verb i el verb va seguit dels complements), de vegades aquesta alteració de l'ordre es marca amb una coma. Caldrà distingir entre dos tipus d'alteracions de l'ordre: les dislocacions i les focalitzacions.
1. Dislocacions
Quan es desplaça un element que aporta informació coneguda, l'ús de la coma serà diferent segons si el desplaçament és a la dreta o l'esquerra de l'oració:
Si un element conegut es desplaça cap a la dreta, se separa amb coma de la resta de l'oració i, a més, es reprèn amb un pronom feble quan la pronominalització és possible. Per exemple:
No hi vull anar, a treballar.
No en tindrem més, de pomes.
Si l'element conegut es desplaça a l'esquerra, l'ús de la coma és opcional, tot i que se sol evitar si aquest element és poc complex. Com en el cas anterior, també es reprèn amb un pronom feble quan la pronominalització és possible. Per exemple:
A la Carme li han donat el certificat de coneixements de llenguatge administratiu.
De persones tan dinàmiques i emprenedores com elles dues, no en conec cap.
2. Focalitzacions
Quan es destaca un element que aporta informació nova, generalment s'anteposa als altres elements de l'oració. En aquest cas, se separa sempre de la resta de l'oració amb una coma i no es reprèn amb cap pronom feble. Per exemple:
Seguretat, és el que vol.
En Pere, va demanar una beca l'any passat, i no l'Helena.
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (35.4, punt 1, i 35.5, punt 2)


ordenació alfabètica de mots (indicacions generals)
l'alfabet i l'ordre alfabètic

Convencions. Altres convencions de la llengua

L'ordenació alfabètica és el resultat de disposar un seguit d'elements seguint l'ordre de les lletres de l'alfabet. Aquest sistema
d'ordenació es pot aplicar a paraules, sintagmes o grups de mots, noms de persona, noms de lloc, títols, etc. Es tracta d'una ordenació
convencional que segueix unes pautes preestablertes i que facilita l'organització i la localització de la informació.
L'alfabet en català és el següent:
a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z
Per ordenar alfabèticament, però, també cal tenir en compte aquests aspectes:
1. Hi ha un grup de lletres i dígrafs que no apareixen en l'alfabet i que mereixen una sèrie de consideracions. Són aquests: ç, ll, l·l, el grup ny, el grup ch i la grafia castellana ñ.
En l'ordenació alfabètica, la ç es tracta com si fos una c, de manera que en la llista alfabètica podem trobar alternats mots amb c i amb ç. En cas que dos mots s'escriguin igual i només es distingeixin perquè l'un porta c i l'altre, ç, es col·loca en primer lloc el que duu c:
llenca
llença
llençar
llenceria
llençol
El dígraf ll es tracta com si fossin dues lletres, dues eles seguides. Passa el mateix amb el dígraf l·l. Per això en la llista alfabètica podem trobar alternats mots amb ll i amb l·l. En cas que dos mots s'escriguin igual i només es distingeixin perquè l'un porta ll i l'altre, l·l, es col·loca en primer lloc el que duu ll:
líniafallafalleralladrefal·làciafal·leralumínicfallar
El grup ny també s'ordena tenint en compte que es compon de dues grafies, n i y. Per exemple:
canut
canya
El grup ch es considera també una seqüència de dues lletres, c i h. Per exemple:
cendra
chardonnay
cinta
La ñ espanyola es tracta com si fos una n, de manera que en la llista alfabètica podem trobar alternats mots amb n i amb ñ. En cas que dos mots s'escriguin igual i només es distingeixin perquè l'un porta n i l'altre, ñ, es col·loca en primer lloc el que duu n:
Cano, EulàliaPino, FelipCaños, PerePiño, CarmeCànoves, Júlia
2. Els
mots que porten guionet s'ordenen com si
no en duguessin; és a dir, quan ordenem, no hem de tenir en compte
aquest guionet (excepte si es tracta de noms propis). Per exemple:
giragonsa
gira-sol
girat
En
els noms propis compostos en què el segon element, en majúscula, està
unit al primer per un guionet, es considera que el guionet fa de
frontera de
mot. Així doncs, cal considerar que els noms propis compostos estan
formats per dos mots independents i no per un sol mot, de manera que,
quan s'ordena, cal fixar-se en el primer mot. Per exemple:
Oliver-Martí, Anna
Olivera, Joan
3.
En cas que dos mots s'escriguin igual i només es distingeixin perquè un
dels dos té algun caràcter no alfabètic (guionet, accent gràfic o
dièresi) o va en majúscula, el que té el caràcter no alfabètic o va amb
majúscula  s'ha de col·locar en segon lloc. Per exemple:
Josep LluísseurosaJosep-LluíssèuRosa


Expressions de freqüència: tres cops a l'any o tres cops l'any?

Les expressions que indiquen freqüència o periodicitat poden ser introduïdes per la preposició a o poden anar sense preposició. Per exemple:
Li paguen tres euros a l'hora o Li paguen tres euros l'hora.
Treballa vint hores a la setmana o Treballa vint hores la setmana.
Podem triar dues festes a l'any o Podem triar dues festes l'any
En aquests casos, l'expressió de temps també pot anar precedida de la preposició per o de l'adjectiu cada. Per exemple:
Li paguen tres euros per hora.
Treballa vint hores cada setmana.
Podem triar dues festes cada any.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.3.2e)


ordenació alfabètica de termes que contenen xifres

En un conjunt de termes ordenats alfabèticament, si algun dels elements comença amb xifres ha d'anar al capdavant de la llista. Per exemple, s'ordenarien així aquests títols de pel·lícules:
101 dàlmates
13 fantasmes
20.000 llegües de viatge submarí
24 hores en la vida d'una dona
Aquesta terra és meva
Gent corrent
Perseguit per la mort
Ser o no ser
...
Cal tenir present
que en aquest cas les xifres no es consideren nombres que
indiquen una quantitat, sinó caràcters o símbols gràfics. Per això s'han d'ordenar d'esquerra a dreta,
és a dir, primerament cal mirar el primer caràcter de la seqüència de
xifres; després, el segon, i així successivament.
Com
que en aquesta ordenació no es té en compte, doncs, el valor de la quantitat, és
possible que els nombres quedin ordenats sense una gradació de més petit a més gran.


hora punta (plural i ortografia)
hores puntes o hores punta?

hores punta
El plural de hora punta és hores punta.
Aquesta mena de compostos s'escriuen separats i sense guionet.


Ordenació alfabètica de sintagmes
Com s'ordenen alfabèticament els grups de mots?

A l'hora d'ordenar alfabèticament un conjunt d'elements, pot ocórrer que alguns d'aquests elements, o tots, siguin grups de paraules. En aquest cas existeixen dos sistemes d'ordenació diferents: l'ordenació contínua, o ordenació lletra per lletra, i l'ordenació discontínua, o ordenació mot per mot.
1. L'ordenació contínua o lletra per lletra
Segons aquest sistema, cada grup de mots s'entén com si fos un sol mot i no es tenen en compte els espais en blanc o els caràcters no alfabètics (guionet, apòstrof, etc.). Per exemple, si cal ordenar Santa Maria del Camí, Santa Maria d'Oló, Santa Maria de Palautordera i Sant Martí de Centelles, seguint aquest criteri l'ordre seria el següent:
Santa Maria del Camí (SantaMariadelCamí)
Santa Maria de Palautordera (SantaMariadePalautordera)
Santa Maria d'Oló (SantaMariadOló)
Sant Martí de Centelles (SantMartídeCentelles)
Si cal ordenar aquests títols de pel·lícules, La història de la Betty Ford, L'apartament, La història més fantàstica, La finestra indiscreta, L'última croada, La història de l'Spitfire, La història de Jane Mansfield, amb el sistema d'ordenació contínua o lletra per lletra l'ordre seria el següent:
La finestra indiscreta (Lafinestraindiscreta)
La història de Jane Mansfield (LahistòriadeJaneMansfield)
La història de la Betty Ford (LahistòriadelaBettyFord)
La història de l'Spitfire (LahistòriadelSpitfire)
La història més fantàstica (Lahistòriamésfantàstica)
L'apartament (Lapartament)
L'última croada (Lúltimacroada)
2. L'ordenació discontínua o mot per mot
En aquest sistema d'ordenació, els espais en blanc i els signes gràfics no alfabètics (guionets, apòstrofs, etc.) funcionen com a límits de paraula i per tant són anteposats als caràcters alfabètics. Així doncs, si els primers components dels sintagmes que cal ordenar coincideixen formalment per la part de davant, es col·locarà primer el sintagma que inclogui abans un espai en blanc:
Sant Martí de Centelles
Santa Maria de Palautordera
Després de considerar els espais en blanc, l'ordenació seguirà segons si els sintagmes inclouen un signe no alfabètic:
Sant Martí de Centelles
Santa Maria d'Oló
Santa Maria de Palautordera
I, finalment, l'ordenació té en compte els caràcters alfabètics:
Sant Martí de Centelles
Santa Maria d'Oló
Santa Maria de Palautordera
Santa Maria del Camí
I l'ordenació dels títols de pel·lícules quedaria així:
L'apartament
L'última croada
La finestra indiscreta
La història de Jane Mansfield
La història de l'Spitfire
La història de la Betty Ford
La història més fantàstica


ordenació alfabètica de topònims
Com s'ordenen alfabèticament els noms de lloc?

Per ordenar alfabèticament noms de lloc, a banda de saber les normes generals d'ordenació alfabètica, hi ha altres informacions que convé conèixer.
En els topònims catalans o catalanitzats que porten article, aquest article s'escriu en minúscula i no s'ha de tenir en compte en fer l'ordenació, tant si va al davant com si s'ha situat darrere del nom separat per una coma.
el CaireCaire, ell'HavanaHavana, l'PlanPlanles Planes d'HostolesPlanes d'Hostoles, lesPlanolesPlanoles
En els topònims no catalans i no catalanitzats que porten article, aquest article s'escriu en majúscula. Tot i això, en general, per ordenar aquests topònims s'aplica el mateix criteri exposat anteriorment, de manera que no es té en compte l'article en fer l'ordenació.
Los Angeles
El Bierzo
Le Havre
els Hostalets de Pierola
els Obacs de Llimiana
La Rioja
En contextos aïllats com ara enumeracions i llistes, en què es fa necessari l'estalvi de caràcters per falta d'espai, l'article d'alguns topònims es pot ometre. Per exemple:
Alt Empordà
Maresme
Ripollès
Vallès Occidental
Com que els noms de lloc sovint estan compostos per més d'un mot, a l'hora d'ordenar-los cal triar si se segueix el sistema d'ordenació contínua, o ordenació lletra per lletra, o el sistema d'ordenació discontínua, o ordenació mot per mot.


ordenació alfabètica d'antropònims
Com s'ordenen alfabèticament els noms de persona?

Per ordenar alfabèticament els noms de persona, a banda de saber les normes generals d'ordenació alfabètica, hi ha altres aspectes que és útil conèixer.
Habitualment els noms de persona s'ordenen pel primer cognom i després pel segon cognom. Sovint en les llistes de noms ordenats alfabèticament trobem el nom de fonts desplaçat al darrere dels cognoms i separat per una coma. Per exemple:
Barbany, Núria
Barbany Vila, Ramon
Cànoves i Martí, Pere
Formosa, Agnès
Sabater, Joan
Sabater i Arderiu, Mireia
Sabater Badia, Joaquim
Triquell, Sònia
Triquell Abadal, Josep M.
En aquest exemple observem que els antropònims que no tenen segon cognom van al capdavant del seu grup. Lingüísticament la conjunció copulativa (i, y...) entre els cognoms no es té en compte a l'hora d'ordenar. Si la persona no fa servir aquesta conjunció entre els cognoms, no s'hi ha d'afegir.
Els tractaments de senyor/a, doctor/a, sant/a, etc., no formen part del nom i no es tenen en compte.
En els cognoms compostos en què el segon element, en majúscula, està unit al primer per
un guionet, es considera que el guionet fa de frontera de
mot. Així doncs, cal considerar que els noms propis compostos estan
formats per dos mots independents i no per un sol mot, de manera que,
quan s'ordena, cal fixar-se en el primer mot. Per exemple:
Oliver-Martí, Anna
Olivera, Joan
Hi ha cognoms que van precedits d'una partícula. Aquesta partícula no sempre es considera part del cognom. Les partícules que no formen part del cognom s'escriuen en minúscula, es col·loquen al costat del nom si el nom de fonts està desplaçat al
darrere dels cognoms i separat per una coma, i no afecten l'ordenació. Les partícules que formen part del cognom s'escriuen en majúscula, es
col·loquen davant del cognom quan el nom de fonts està desplaçat darrere
dels cognoms i separat per una coma, i sí que afecten l'ordenació. Així doncs, si hem d'ordenar Cristina de Segarra, Miguel La Fuente, Carme Capdevila i Xavi Miralles, l'ordre seria el següent:
Capdevila, Carme
La Fuente, Miguel
Miralles, Xavi
Segarra, Cristina de
Si
davant del cognom hi ha preposicions i altres elements en una llengua
diferent de la del nom, es considera que aquestes partícules formen part
del cognom. Per exemple:
De Vito, Maria Mercè


Lèxic. Lèxic general; Convencions. Majúscules i minúscules

Cap d'Any (festivitat)
S'escriuen amb majúscula inicial els noms i els adjectius de les festivitats cíviques, religioses o polítiques. Així, cal escriure amb majúscula Cap d'Any, que és la festivitat del primer dia de l'any: la festa de Cap d'Any, el dinar de Cap d'Any, etc.
Tot i que el dia de Cap d'Any fa referència a l'1 de gener, pel fet que la celebració de l'inici de l'any nou comença el darrer dia de l'any sortint, es pot usar aquesta expressió referida a les celebracions del 31 de desembre: la nit de Cap d'Any, el sopar de Cap d'Any, la revetlla de Cap d'Any, etc. Tenint en compte aquesta informació, per fer referència a la celebració de benvinguda a l'any 2013 caldria fer servir l'expressió Cap d'Any 2013 (l'expressió Cap d'Any 2012 faria referència a la del 2012).


Com es diuen Nochebuena i Nochevieja en català?

En català, per designar la nit que precedeix les festivitats de Nadal i de Cap d'Any, cal dir nit de Nadal en comptes de nit bona i nit de Cap d'Any en comptes de nit vella.
Si no es vol fer referència específicament a la nit sinó a tot el dia, es poden fer servir les formes descriptives següents: vigília de Nadal o vigília de Cap d'Any; vetlla de Nadal o vetlla de Cap d'Any; dejuni de Nadal o dejuni de Cap d'Any.


Com es diu cotillón (Cap d'Any) en català?

El terme castellà cotillón designa el conjunt de serpentines, confeti, barrets i altres complements que s'utilitzen en la celebració de la festa de Cap d'Any. La forma adequada per anomenar aquest conjunt d'objectes en català és cotilló.


L'expressió castellana rizar el rizo té diversos equivalents en català, que s'han de fer servir segons el significat de la frase en cada context determinat. Es pot dir embolicar (o enredar) la troca o cercar cinc peus al gat (o buscar tres peus al gat) amb el significat de 'complicar una cosa més del que és necessari o complicar més el que ja és complicat'. Per exemple:
Sembla que la model vol embolicar encara més la troca i, després d'haver denunciat el director, ha decidit presentar ara una demanda contra l'agència.
Si busquem tres peus al gat, podria ser que el lladre de la botiga de joies que surt al vídeo de la policia fos un actor. Es poden usar les expressions anar massa (o molt) lluny o passar de taca d'oli per indicar que una cosa és exagerada, excessiva o inadmissible. Per exemple:
Els vestits d'aquesta dissenyadora sempre han estat molt estrafolaris, però és que aquest ja va massa lluny.
Tanta desobediència i tant de fer el que li dona la gana ja passa de taca d'oli. Es pot dir per acabar-ho d'adobar, reblar el clau o tirar més llenya al foc amb els significats de 'a sobre, a més, per si no fos prou' o 'per augmentar un mal'. Per exemple:
El foc va cremar edificis de valor incalculable i, per acabar-ho d'adobar, qui va provocar l'incendi va ser un bomber.
Ha faltat a més de la meitat de classes de matemàtiques, ha fet un examen molt fluix i ara, per reblar el clau, exigeix un notable.
El periodista ha declarat que hi ha casos de dopatge entre els esportistes i, per tirar més llenya al foc, ha insinuat que hi estan implicats membres de la federació esportiva.


Coordinació de preposicions amb el mateix complement

En general, quan es coordinen sintagmes preposicionals que tenen el mateix complement es mantenen els complements en tots els sintagmes. Per exemple:
Treballen pel país i per al país.
Ara bé, en certs contextos, es pot evitar la repetició dels complements elidint-los tots excepte el que acompanya l'última preposició. Aquesta estructura és, però, estilísticament més marcada. Per exemple:
Treballen per i per al país.
Quan es coordinen locucions prepositives, en què hi ha una preposició àtona final, a més del complement, també s'elideix la preposició final de la primera locució. Per exemple:
S'han de sospesar els arguments a favor i en contra de la proposició de llei.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.8.2)


Si o sí en oracions exclamatives i afirmatives
Si que la farem bona! o Sí que la farem bona!?

Cal no confondre la conjunció si (sense accent gràfic) amb l'adverbi afirmatiu sí (amb accent diacrític).
La conjunció si, sense accent gràfic, pot introduir oracions emfàtiques. Per exemple:
Mireu si n'hi ha de possibilitats!
Em dius que potser tinc raó... I tant si en tinc!
També es pot fer servir la locució conjuntiva si que, amb la qual s'emfasitza una oració que denota sorpresa, queixa, lamentació o ironia. Per exemple:
Ara pla! Si que la farem bona!
Si que triga... Vols dir que se'n recorda?
En canvi, l'adverbi afirmatiu sí, que duu accent diacrític, s'usa per respondre afirmativament a preguntes. Per exemple:
Pregunta: Què dius? Que triga?
Resposta: Sí que triga, sí o Sí, triga molt.
Tal com es veu en els exemples anteriors, i a diferència de la conjunció si, el sí afirmatiu se separa del verb amb una coma o bé necessita la conjunció que. Per exemple:
Va contestar que sí que venia (i no Va contestar que sí venia)
Això sí que t'ho pots permetre (i no Això sí t'ho pots permetre).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (34.3.1.3 i 18.6.1.3b)


L'adverbi fins té el mateix significat que la locució d'inclusió fins i tot. Per exemple:
Feia tan bona cara que fins els veïns van saber que estava embarassada.
Estava tan convençut que el regal era per a ell que fins el va obrir.
Es va ofendre tant que fins va marxar sense dir res.
Com es pot observar en els exemples, a diferència de fins i tot, fins només pot aparèixer anteposat a l'element que modifica.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (20.7b)


La preposició cap a, o cap en alguns casos, expressa l'orientació o la direcció d'un moviment. També pot expressar una aproximació que pot ser espacial, temporal o de quantitat. Per exemple:
Gireu cap a la dreta.
Podeu venir a berenar cap a les sis.
En aquesta ampolla hi caben cap a dos litres.
Ara bé, amb valor de direcció la preposició cap a es redueix a cap davant d'aquelles expressions que en altres contextos s'usen sense la preposició a. Són els casos següents:
els adverbis demostratius aquí, ací, allà, allí. Per exemple: Vine cap aquí, que et pentino.preposicions i adverbis de relació espacial: amunt, avall, endavant, endarrere, etc. Per exemple: Seu bé i mira cap endavant.
En canvi, és opcional elidir la preposició a en els contextos següents:
davant de l'interrogatiu i relatiu on. Per exemple: Cap (a) on és el poble més pròxim?davant de l'adverbi baix i les preposicions dalt i dins/dintre. Per exemple: Passeu cap (a) dins.Finalment, cal indicar que quan la preposició cap a va seguida dels demostratius aquest, aqueix i aquell, es pot evitar la confluència de les dues vocals a substituint la preposició a per en, o bé elidint-la. Per exemple:
Aneu cap a aquella parada de metro.
Aneu cap aquella parada de metro.
Aneu cap en aquella parada de metro.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.4.1)


Cursiva i cometes en mots amb un ús especial
Marcatge de barbarismes, col·loquialismes, ironia i doble sentit

Quan en un escrit apareixen mots o expressions que s'allunyen del registre del text o que contradiuen les normes ortogràfiques i gramaticals, pot ser convenient marcar-los tipogràficament. En aquest cas, hi ha l'opció de posar-los en lletra cursiva o bé d'emmarcar-los amb cometes dobles:
Es fa servir la cursiva per als barbarismes, col·loquialismes i variants d'àmbit molt reduït sense tradició escrita: algo, tio, jefe, botellón, flipar, profe, dingú, enrotllar-se, trebaiar. Per exemple:
Tio, no em ratllis.
La dire diu que no hi ha classe.
Canaia de la paia! Quina una n'heu fet?Es fan servir les cometes per als usos irònics, dobles sentits i accepcions especials. Per exemple:
Tenint en compte l'"èxit" de la iniciativa, dubto que ho tornin a fer mai més.
Durant les vacances uns lladres li van "netejar" el pis.
Trobo que a Administració han fet un molt bon "fitxatge".
La conveniència d'usar aquestes marques tipogràfiques està en relació amb el registre general del text, amb la freqüència amb què es requereixen i amb la voluntat de l'autor de distingir aquests elements lingüístics. L'opció d'utilitzar la cursiva o les cometes dobles ha de ser coherent al llarg del text per a casos similars.
Abans d'aplicar aquests recursos, però, cal valorar si el mot o l'expressió que es vol marcar és realment necessari en el text i respon a la intenció de l'autor, o bé si es podria substituir per una forma més adequada.


Com es diu carrito de la compra en català?
Es pot dir carro de la compra en català?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Equipament de la llar. Decoració. Bricolatge

La denominació adequada per fer referència al carro petit que s'utilitza per anar a comprar és carretó d'anar a comprar. Amb el mateix significat també es poden utilitzar les formes carretó d'anar a plaça, carret d'anar a comprar i carret d'anar a plaça.
Convé
no confondre aquest carro amb el que es fa servir als supermercats per
transportar els objectes comprats, que es pot anomenar simplement carretó.


Com es diu escaquearse en català?
Es pot dir escaquejar en català?

En català hi ha diverses expressions equivalents a la forma col·loquial escaquejar-se, com ara fugir d'estudi, escapolir-se, eludir, defugir, evadir-se, evitar una obligació, donar excuses de mal pagador, fer campana, etc. Per exemple:
Com que la lliçó d'avui no li agrada,  s'ha escapolit / ha fet campana.


El verb pillar en català només és normatiu amb el sentit de 'saquejar'. Per exemple:
En aquella època tothom passava gana i hi havia gent que pillava tot el que podia als comerços.
Malgrat que el verb pillar també es fa servir amb altres sentits, aquests usos són calcs del castellà i no són adequats en català. Segons el context, es poden fer servir altres verbs:
agafar, aconseguir o arreplegar. Per exemple: Abans de tornar, agafa pomes al súper.pescar, enxampar, atrapar o sorprendre. Per exemple: El van enxampar en ple robatori.entendre. Per exemple: No és gens fàcil entendre l'argument d'aquesta pel·li.lligar. Per exemple: Aquesta nit la Joana ha lligat. atropellar. Per exemple: El va atropellar un cotxe però se n'ha sortit.rebre ('rebre un cop, una bufetada'). Per exemple: Hi va haver una batalla campal i tothom va rebre.


Com es diu hasta siempre en català?
Es pot dir fins sempre en català?

L'expressió fins sempre és un calc de l'expressió castellana hasta siempre. Les traduccions de mots i expressions d'una llengua a una altra no
sempre són univalents i corresponen a un sol mot o expressió que reculli
exactament la mateixa idea. En aquest cas, no es documenta una
construcció equivalent i que mantingui tots els matisos de l'expressió
castellana hasta siempre.
Tenint en compte aquesta informació, segons el context en què aparegui hasta siempre es pot optar per una expressió de comiat com ara: adeu, adeu-siau, a reveure, fins aviat, etc.


Ha mort a noranta anys o Ha mort als noranta anys?

Per indicar a quina edat li ha passat a algú alguna cosa se sol fer servir la construcció formada per la contracció als + xifra + anys. Per exemple:
Ha mort als noranta anys.
Als quinze anys va decidir marxar de casa.
També es pot optar per construir l'expressió de l'edat amb la preposició amb. Per exemple:
Amb vuitanta-dos anys està fresca com una rosa.
Amb cinquanta anys va començar a estudiar a la universitat.
D'altra banda, també és possible utilitzar la construcció amb la preposició a. Per exemple:
A vint anys ja tenia dues criatures.
Va començar a treballar a catorze anys.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (14.2.1.4b)


Usos de fer i donar
donar un petó o fer un petó?
fer una ullada o donar una ullada?

Tot i que tots dos són verbs lleugers (verbs el significat dels quals depèn en gran mesura de què els acompanya), donar i fer tenen usos diferents. En alguns contextos, i sobretot en alguns parlars, es fa servir el verb pegar amb el mateix significat que donar i fer.
El verb donar es pot fer servir per indicar alguna mena de transferència d'una entitat a una altra provocada per algú que generalment controla l'esdeveniment. Per exemple:
donar una bufetada, una clatellada, un cop de punydonar l'enhorabona, el condoldonar el braç, la màdonar esperances, gustEn canvi, no es fa servir el verb donar quan el subjecte no controla l'acció. Per exemple:
fer fàstic (i no donar fàstic): Els caragols em fan fàstic.fer la impressió (i no donar la impressió): Em fa la impressió que aprovarà l'examen.fer ràbia o fer pena (i no donar ràbia o donar pena): Li fa ràbia oblidar-se de les coses.fer vergonya (i no donar vergonya): Li feia vergonya sortir a la tele.fer por (i no donar por): Aquella casa em feia por.
El verb donar tampoc es fa servir en les expressions següents:
fer un petó (i no donar un petó): Li va fer un petó a la galta.fer una abraçada (i no donar una abraçada): Es van fer una abraçada.fer un massatge (i no donar un massatge): Et faré un massatge a les espatlles.fer una pel·lícula (i no donar una pel·lícula): Ahir van fer aquella pel·lícula tan bona.
Finalment, hi ha alguns casos en què, al costat del verb donar, també es pot fer servir el verb fer, sense cap canvi de significat. Per exemple:
fer/donar una ullada, fer/donar un cop d'ull: Surt a fora i fes/dona un cop d'ull a la canalla.fer/donar escac al rei: Ha fet/donat escac al rei.fer/donar gelosia: Sempre vol fer/donar gelosia a la seva germana.fer/donar ombra: Vol protagonisme i fa/dona ombra als companys de feina.fer/donar la volta: Fes/dona la volta, que veurem com et queda el vestit.
Cal tenir en compte, però, que en altres casos, l'ús de donar o de fer implica un canvi de significat. Per exemple:
fer eixamples: 'eixamplar un espai llevant-ne destorbs'.donar eixamples: 'conferir llibertat d'acció a algú'.fer lloc: 'llevar els destorbs d'un espai'.donar lloc: 'originar'.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (21.2.1 i 21.2.1.2)


'A ella l'importa això' o 'A ella li importa això'?
El complement indirecte

El complement indirecte és aquell que, en l'oració, respon a la pregunta a qui?, és a dir, indica qui és el destinatari de l'acció que expressa el verb o qui en rep la conseqüència. S'introdueix amb la preposició a i els pronoms febles que el representen són els següents:
em i ens, quan el complement indirecte és de primera persona. Per exemple: Em va escriure una carta.et i us, quan és de segona persona. Per exemple: Us ha regalat una cassola.li o els, quan es refereix a la tercera persona. Per exemple: Li va escriure un conte (Va escriure un conte al seu nebot); Els vaig donar les claus (Vaig donar les claus a les nenes).Convé notar que la forma lis com a pronom d'indirecte plural no és admissible en cap cas.
Els pronoms de primera i segona persona coincideixen amb els de complement directe, però en canvi els de tercera persona són li o els (en el cas del complement directe, els pronoms de tercera persona són el, la, els, les). És per això que els pronoms de tercera persona són els que fan dubtar més quan el verb va acompanyat únicament d'un complement. En aquests casos, cal saber si el verb és transitiu (i per tant porta un complement directe) o intransitiu (i per tant porta un complement indirecte). Per exemple:
Quan li van telefonar ja no hi era (i no el van telefonar o la van telefonar).
Els truco cada dia per veure on són (i no les truco o lis truco, en cas que el complement sigui 'a elles').
Vaig escriure'ls però no em responen (i no escriure-les o escriure-lis, en cas que el complement sigui 'a elles').
Li ha agafat son (i no l'ha agafat son).
No hauria d'importar-los massa la meva opinió (i no importar-les o importar-lis, en cas que el complement sigui 'a elles').
A elles els repugna haver de fingir una situació (i no les repugna o lis repugna).


'donar la calefacció' o 'engegar la calefacció'?
Usos inadequats del verb 'donar'

El verb donar sovint es combina amb sintagmes nominals que tenen valors ben diversos, com ara cops, càstigs, estats d'ànim, etc. Per exemple:
Li ha donat una empenta i ha caigut a terra.
Quan la vegi li donaré l'enhorabona.
Ara bé, de vegades el verb donar també es troba usat, de manera inadequada, en expressions que cal construir amb una altra forma verbal o locució. Per exemple:
Em fa l'efecte que no duraran gaire (i no Em dona la impressió que no duraran gaire).
La seva relació ha fet parlar molt (i no La seva relació ha donat molt que parlar ).
No tenim temps d'anar-hi durant el descans (i no No ens dona temps d'anar-hi durant el descans).
En Marcel té facilitat per les mates (i no A en Marcel se li donen bé les mates).
Al matí hi toca molt el sol (i no Al matí hi dona molt el sol).
Demà engegarem la calefacció (i no Demà donarem la calefacció).
Si no encenen el llum, no ens hi veurem (i no Si no donen el llum, no ens hi veurem).


La forma lis com a plural del pronom li no existeix en català. En comptes de lis cal fer servir les formes corresponents: els, -los o 'ls. Per exemple:
En lloc de...Cal dir...Lis vull dir una cosa.Els vull dir una cosa.Vull portar-lis un regal.Vull portar-los un regal. Vaig fer-lis una abraçada.Vaig fer-los una abraçada.Dona-lis les gràcies.Dona'ls les gràcies.


Substitució pronominal de complements introduïts per a: li o hi?

De vegades, davant d'un sintagma preposicional introduït per la preposició a hi ha el dubte sobre quin és el pronom que cal fer servir a l'hora de pronominalitzar-lo: li o hi. La tria de l'un o l'altre depèn del tipus de complement i, en alguns casos, del verb de l'oració.
1. Complement indirecte
Segons si el complement indirecte de tercera persona del singular és un ésser animat o no, s'opta per un pronom o l'altre.
1.1. Animat
Generalment, es fa servir el pronom li. Per exemple:
A la Mercè li comprarem un barret.
Li trucaré demà, a en Jordi.
No li convé anar a dormir tard.
Li agrada en Jaume.
Ara bé, hi ha verbs que, en determinats contextos, pronominalitzen aquest complement animat per hi. Es tracta de verbs com presentar, recomanar o lliurar, que quan porten un complement directe de primera o segona persona de singular o plural (representat per em/ens, et/us) i un complement indirecte de tercera persona de singular, substitueixen aquest complement indirecte per hi. Per exemple:
M'hi van presentar al cap de Departament.
1.2. Inanimat
Generalment, es fa servir el pronom hi. Per exemple:
Hi posarem el nom, a la cartera.
Ara bé, hi ha verbs com proporcionar o concedir que pronominalitzen amb li. Per exemple:
Hem pintat la cuina: aquest color li proporciona un aire diferent.
Això no obstant, amb els verbs posar i dedicar aquest complement es pot representar tant per hi com per li. Per exemple:
Posa-hi sucre, al cafè o Posa-li sucre, al cafè.
Això també es dona, en alguns parlars, amb frases com No hi/li donem gaire importància a aquest assumpte o A aquesta pastisseria hi/li sobren els encàrrecs.
2. Complement d'una preposició locativa
Quan el complement d'una preposició locativa és un ésser animat, aquest complement se substitueix amb el pronom li, mentre que quan és un ésser inanimat se substitueix amb el pronom hi. Per exemple:
Li han passat a prop (a una persona), però Hi han passat a prop (de la figuera).
3. Complement de règim (animat)
Generalment, el complement de règim animat es pronominalitza amb hi, però en alguns casos també es pot pronominalitzar amb li. Per exemple:
No se li assembla gaire, a la seva mare o No s'hi assembla gaire, a la seva mare.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (18.4.2.1a, 18.6.4.2b i 8.4.3.5)


Infinitius acabats en -er àton i imperatius acabats en -es àton
coneixe't, convence-us, digue-li, vulgue-ho

De vegades, quan s'afegeix un pronom feble a una forma verbal es creen combinacions pròpies de la llengua oral, que no són adequades en els registres formals. Quan es volen reproduir per escrit aquestes combinacions col·loquials es poden produir canvis ortogràfics. Els casos més habituals són els següents:
1. Quan s'afegeix un pronom feble a continuació d'un infinitiu de la segona conjugació acabat en -er àton (com ara conèixer, convèncer, empènyer, merèixer, néixer, córrer, etc.), en els registres informals se sol ometre la -r final de l'infinitiu. En aquests casos, l'infinitiu perd l'accent. Per exemple:
M'ha dit que vol coneixe'm (en lloc de conèixer-me).
Avui, per força, ha de convence'l (en lloc de convèncer-lo).
El seu objectiu és empenye'ns perquè marxem (en lloc de empènyer-nos).
No sé si podem mereixe'ls (en lloc de merèixer-los).
Col·loquialment, en alguns parlars, la -r s'elideix amb qualsevol infinitiu. Per exemple:
Tinc ganes d'anà'ls a veure (en lloc de anar-los).
Es va descuidar de portà'ns el berenar (en lloc de portar-nos).
2. Quan s'afegeix un pronom feble a continuació d'un imperatiu de segona persona del singular que acaba en -es àton (com ara digues, estigues, dugues, tingues, vulgues, sigues, sàpigues, etc.), en els registres informals se sol ometre la s final de l'imperatiu. Per exemple:
Digue'm si vindràs (en lloc de digues-me).
Estigue't quiet (en lloc de estigues-te).
Tingue-la preparada per si la necessitem (en lloc de tingues-la).
Sigue-li sincera (en lloc de sigues-li).
3. Quan s'afegeix un pronom feble a la segona persona del singular de l'imperatiu (com ara ajup, cull, cus, mor, promet, etc.), en els registres informals se sol afegir una e de suport al verb. Per exemple:
Ajupe't més per poder-hi arribar (en lloc de ajup-te).
Promete'm que hi vindràs (en lloc de promet-me).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (8.5.1)


Pronoms me, te, se, ne, mos i vos
Ús de les formes pronominals plenes

En general, davant del verb, es fan servir les formes pronominals reforçades (em, et, es, en, etc.) i la reduïda us. Ara bé, les formes plenes me, te, se, ne, lo, los i vos es mantenen amb més o menys vitalitat en diversos parlars i són acceptables en la llengua oral. En canvi, en la llengua escrita formal són preferibles les formes pronominals reforçades:
Me, te, se, ne s'usen en part del baleàric, del valencià i en algun altre parlar (ne compra, se pentina).Lo, los s'usen en parlars nord-occidentals i del valencià septentrional (lo vull, los obriré).Vos s'usa en valencià, baleàric i en altres parlars, tant davant del verb com darrere del verb (vos comprenc, vos escric, escriure-vos).El pronom mos és la variant col·loquial de la forma antiga nos i s'usa en parlars nord-occidentals, valencians i baleàrics, tant davant com darrere del verb (mos escolta, escolta-mos). Aquesta forma no és adequada en registres formals.
Finalment, convé notar que en algunes expressions les formes me, te, se, ne i vos han quedat fixades i són adequades en tots els registres. Per exemple: Déu vos guard!, Déu te guard!, Tant se val, Tant me fa.


El nen no em menja bé o El nen no menja bé?
Datiu ètic o d'interès

El datiu ètic o d'interès és un pronom feble (em, et, li, ens, us o els) que expressa la relació afectiva d'una persona amb la situació designada pel verb, i és propi de la llengua oral i els registres informals. Per exemple:
Últimament el nen no em menja bé.
Vigileu, no fos cas que arrenqui a córrer i se us perdi pel bosc!
Cal tenir en compte que aquestes mateixes estructures es poden construir sense el datiu ètic, però aleshores es perd el matís de la relació afectiva del parlant. Per exemple:
Últimament el nen no menja bé.
Vigileu, no fos cas que arrenqui a córrer i es perdi pel bosc!
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (13.6.1.7c)


Imperatius amb forma molt reduïda: mi-te'l, mi-te-la, mi-te'ls, mi-te-les

En llenguatge col·loquial l'imperatiu del verb mirar es redueix a mi, especialment si va seguit d'un o més pronoms febles. Per exemple:
mi-te'l, mi-te-la, mi-te'ls, mi-te-les
En registres formals, en canvi, es fan servir les formes mira-te'l, mira-te-la, mira-te'ls, mira-te-les.


Imperatius amb forma molt reduïda: do'm, de'm

En llenguatge col·loquial el verb donar seguit d'un o més pronoms febles sovint es redueix a do, per exemple: do'm, de'm. Aquestes formes, per tant, es poden trobar en
textos de registres informals.
Ara bé, en registres més formals s'usa la forma més general dona'm.


Les expressions vet aquí (o vet ací) i heus aquí (heus ací) es fan servir per presentar una situació i habitualment van seguides d'un complement que es pot pronominalitzar. Per exemple:
Vet aquí que hi van anar tots els socis (= Vet-ho aquí).
Heus aquí els pressupostos (= Heus-los aquí).
Ara bé, l'expressió vet aquí s'usa també amb un valor de conclusió o de conformitat, i en aquest cas, apareix tota sola, sense complement, o bé amb el pronom ho. Per exemple:
El conductor va fugir. Vet aquí.
El conductor va fugir. Vet-ho aquí.
Cal tenir en compte que l'expressió vet aquí també es pot trobar representada amb la forma ve't aquí, perquè s'entén que la forma verbal és ve, com a reducció de veges. Per exemple:
Ve-t'ho aquí.


'Quan fa vent ploren els seus ulls' o 'Quan fa vent li ploren els ulls'?
Datiu possessiu

Una manera d'expressar la possessió és per mitjà d'un pronom feble de datiu: em, et, li, ens, us, els, es. Aquests pronoms s'anomenen datiu possessiu o datiu de possessió. Per exemple:
Avui li fa mal l'esquena.
Encara no t'ha caigut cap dent?
Cal tenir en compte que quan l'entitat que es posseeix i que s'expressa pel complement directe o el subjecte és una part del cos, no se sol expressar aquesta possessió amb un pronom possessiu. Per exemple:
Quan fa vent li ploren els ulls (i no ... ploren els seus ulls).
Quan el que es posseeix és un objecte, també se sol fer servir el datiu de possessió, tot i que també es pot construir amb un pronom possessiu. Se sol optar pel pronom possessiu quan es vol remarcar el posseïdor enfront d'altres. Per exemple:
El cotxe se m'ha espatllat.
El meu cotxe s'ha espatllat.
Finalment, cal notar que amb els noms de parentiu també es fa servir el datiu de possessió, tot i que també és possible optar pel pronom possessiu, amb els verbs néixer, casar-se o morir-se. Per exemple:
Se li ha casat la filla.
S'ha casat la seva filla.


Hi ha casos en què tant fer com donar són acceptables per designar el mateix concepte. Per exemple, en expressions com ara fer una ponència o donar una ponència. En aquest context, també es pot fer servir el verb impartir. Per exemple:El representant del grup va fer una ponència sobre aquesta qüestió.
Tots els sol·licitants han de donar una ponència de vint minuts.
Ha impartit una ponència sobre l'escalfament global.


Hi ha casos en què tant fer com donar són acceptables per designar el mateix concepte. Per exemple, en expressions com ara fer un concert o donar un concert. També es poden fer servir verbs com oferir. Per exemple:
Demà l'artista convidat farà un concert a l'auditori.
El grup ha donat un concert al poliesportiu.
La famosa pianista ha ofert un concert esplèndid.


Hi ha casos en què tant fer com donar són acceptables per designar el mateix concepte. Per exemple, en expressions com ara fer una xerrada o donar una xerrada. Per exemple:
Avui vindrà un expert i farà una xerrada sobre els joves i l'ús de les xarxes socials.
L'Associació donarà una xerrada per informar de totes aquestes qüestions.


L'expressió és clar (i no està clar) es fa servir per donar per certa, assegurada, la cosa que es diu, i és equivalent a expressions com evidentment, naturalment, i tant. Per exemple:
—Anireu a veure la pel·lícula, oi?
—És clar!
—No sé si li agradarà aquest regal...
—És clar que sí, ja ho veuràs!
De vegades, aquesta expressió es redueix a clar.
Malgrat que recentment s'ha difós la grafia esclar, aquesta forma no és prevista per la normativa.


Portem temps sense veure'ns o Fa temps que no ens veiem?
portar + expressió temporal

Una de les maneres d'expressar la idea de duració o continuïtat en un temps determinat és fer servir la construcció formada pel verb fer + expressió temporal + que. Per exemple:
Fa tres anys que no ens veiem.
Feia mitja hora que el meu fill m'esperava.Amb aquest mateix sentit, també és possible fer servir el verb portar (o dur) seguit d'una expressió de temps i d'un sintagma adjectival o preposicional o bé d'un verb en gerundi, malgrat que aquesta construcció és més recent i no tan genuïna com l'anterior. Per exemple:
Portem tres anys sense veure'ns.
El meu fill portava mitja hora esperant-me.
D'altra banda, el verb portar també es pot fer servir d'una manera pronominal per indicar que dues persones tenen una determinada diferència d'anys. Per exemple:
Em porto cinc anys amb la meva germana.
Els seus nebots es porten tres anys.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.5.4)


Com es diu pantalones pitillo en català?
Es pot dir pantalons pitillo en català?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Indumentària. Confecció

La denominació catalana més adequada per designar els pantalons ajustats que queden molt cenyits a la cama és pantalons de tub. Per exemple:
Els pantalons li anaven ben cenyits fins al genoll, eren pantalons de tub.
La forma pantalons de pitillo no és admissible en català, ja que es tracta d'un calc de la forma castellana pantalones pitillo.


'piular' o 'tuitar'?
'piulada' o 'tuit'?
Com es diu 'tweet' en català?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Tecnologies de la informació i la comunicació

piular, tuitar
piulada, tuit
Per fer referència a l'acció de publicar en una xarxa social, com ara el Twitter, un missatge amb un nombre reduït i limitat de caràcters de manera instantània, en català es fa servir la denominació piular, que és la traducció del verb anglès to tweet. Per exemple: He deixat de seguir-lo perquè sempre piula notícies escabroses.
A partir del verb piular es pot formar el derivat repiular (en anglès, to retweet), que designa una acció també molt habitual en aquesta xarxa social: publicar un missatge ja publicat anteriorment per una altra persona. Per exemple: Ho he repiulat perquè m'ha semblat interessant.
La forma piulada es refereix al missatge en concret, de la mateixa manera que el derivat piulador, piuladora serveix per designar la persona que publica la piulada. Per exemple: La informació ens ha arribat per mitjà de les piulades dels manifestants, M'interessa tot el que diuen els piuladors d'esports.
Igualment en tots aquests casos també es poden fer servir les formes tuitar (o retuitar), tuit i tuiter, tuitera. Es descarta tuitejar (o retuitejar), malgrat que té ús, perquè és una forma dubtosa des del punt de vista lingüístic (utilitzada probablement per calc del castellà tuitear).


Algunes de les cançons que s'acostumen a cantar en català quan una persona fa anys i ha de bufar les espelmes del pastís d'aniversari són:
Que siguis molt feliç, que siguis molt feliç, et desitgem (tots) [nom de la persona], que siguis molt feliç!
Que t'ho passis molt bé, que t'ho passis molt bé en el dia d'avui, i que en facis molts més!
El temps passa volant, els petits es fan grans, sembla ahir que vas néixer i ara ja tens X anys.
Entre les nenes i nens també és popular la cançó que es feia servir al programa de televisió Club Super3 per felicitar algú pel seu aniversari: Anys i anys, per molts anys, a la una per molts anys [...].


passos o passes?
pas o passa?
Plural de pas i plural de passa

Malgrat que els mots pas i passa tenen significats molt propers i es poden considerar sinònims parcials, cal distingir-los i sobretot cal no abusar del mot passa, que té un ús molt més restringit.
El mot pas (en plural, passos) té un sentit molt ampli i general. Designa el moviment que fa una persona o un animal quan camina, alçant i avançant un peu fins a tornar-lo a posar a terra. Per exemple:
El culpable va fer un pas endavant.
Fa els passos tan llargs que no l'atrapo mai.
També es fa servir en expressions amb sentit figurat, per exemple:
Ha fet un pas en la direcció correcta.
Amb aquest programa podràs retocar les fotografies en només tres passos.
A més, apareix en expressions fixades, com ara anar pas a pas, fer el primer pas, fer un gran pas, fer un pas fals, marcar el pas, etc.
En canvi, el mot passa (en plural, passes) es fa servir especialment quan es compta el nombre de passos en una marxa. Per exemple:
Tenim l'hotel a quatre passes.
Van trobar el cotxe deu passes més lluny.


Com es diu 'vale de descuento' en català?
Com es diu 'bono de descuento' en català?
'bo', 'val' o 'abonament'?

bo de descompte
val de descompte
La denominació catalana que designa un bitllet, un aval, un paper, etc., en què s'indica que alguna cosa ha de ser lliurada al portador, és bo. Per exemple:
Repartia uns bons per tastar un tall de pizza de la pizzeria nova.
Pel seu aniversari li vaig regalar un bo de viatge.
La visita guiada inclou un bo gastronòmic.
En aquest sentit la denominació val pot ser sinònima de bo, ja que també fa referència al paper, tiquet, etc., que es lliura a algú i que li dona dret a cobrar una quantitat, rebre un gènere o un servei, etc. Per exemple: val de descompte o bo de descompte, val de depilació o bo de depilació, val de degustació o bo de degustació.
La forma abonament és adequada si no fa referència a aquest bitllet o paper sinó a un contracte
entre un proveïdor i els seus clients que té per objectiu l'entrega regular de productes o l'ús habitual d'un servei a canvi d'un determinat
pagament. Per exemple:
Els abonaments de teatre d'aquest any ja estan disponibles a les taquilles.
L'abonament als banys li ha costat el doble que l'any passat.
Ha comprat un abonament de temporada per esquiar durant tot l'hivern.
Convé notar que el terme abonament té el sentit de 'pagament per rebre regularment un servei', i no significa 'adob, fertilitzant'.


boca a orella, boca orella, boca-orella o bocaorella?

El nom compost bocaorella es fa servir per fer referència a la transmissió o difusió oral d'una informació d'una persona a una altra. Atès que es tracta d'un compost patrimonial, és a dir, un compost format a partir de mots catalans, s'escriu aglutinat i sense guionet. Per exemple:
L'èxit de la pel·lícula es deu en bona part al bocaorella.
El bocaorella ha funcionat: ara tothom ja sap el secret.
Ara bé, sí que se sol escriure amb guionet quan no es tracta d'un mot compost, sinó d'un sintagma amb dos noms juxtaposats que complementen un altre nom, com en el cas de diccionari català-castellà o relació qualitat-preu. Per exemple:
El màrqueting boca-orella va funcionar molt bé.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.4.2.1a i 4.4.2.2k)


Com es diu tamaño en català?
Es pot dir tamany en català?

Algunes de les formes possibles per fer referència a la mesura d'un objecte, animal, persona, etc., poden ser: mida, volum, grandària, dimensió, proporció, format, grossària, etc., segons el cas, i no tamany. Per exemple:
Les figures dels animals de mida natural que hi ha al museu impressionen molt.
El local que vam llogar no era de les dimensions / proporcions que m'esperava.
Tenia un gran cor, i no ho dic pel volum / per la grandària / per la grossària que ocupés!
El format d'aquest diccionari ja és adequat, tenint en compte que conté informació enciclopèdica.


'Van dormir el nen' o 'Van adormir el nen'?
'No et dormis' o 'No t'adormis'?
'dormir', 'adormir' o 'adormir-se'?

D'una banda, el verb dormir designa 'estar algú en estat de repòs sense sentir ni veure res durant un cert temps'. Aquest verb és intransitiu, és a dir, no regeix complement directe. Per exemple:
La nena dorm plàcidament.
Avui només ha dormit tres hores.
D'altra banda, hi ha els verbs adormir i adormir-se, que indiquen un procés d'una acció encara no acomplerta. El verb adormir s'utilitza en el sentit de 'fer dormir algú altre' i és transitiu, és a dir, regeix complement directe. Per exemple:
Intentava adormir el nen cantant-li una cançó.
Si no adormen la nena ara després no dormirà ningú.
I, finalment, el verb adormir-se és pronominal i es fa servir en el sentit de 'començar a dormir'. Per exemple:
Quan m'adormo al sofà després ja no dormo al llit.
Si us adormiu fent aquesta tasca en farem una de més dinàmica.


'seure', 'asseure' o 'asseure's'?
'No et seguis' o 'No t'asseguis'?, 'Van seure l'àvia' o 'Van asseure l'àvia'?

D'una banda, el verb seure
designa 'estar algú sobre un suport qualsevol de manera que el seu cos descansi sobre l'extremitat inferior del tronc, estar assegut'. Aquest verb és intransitiu, és a dir, no regeix complement directe. Per exemple:
No hi havia lloc i va seure a terra.
Estava tan marejada que va haver de seure una estona.
D'altra banda, hi ha els verbs asseure i asseure's, que indiquen un procés d'una acció encara no acomplerta. El verb asseure s'utilitza en el sentit de 'fer seure algú altre' i és transitiu, regeix complement directe. Per exemple:
Van asseure l'àvia al costat de la llar de foc.
Intentaven asseure el malalt a la llitera.
I, finalment, el verb asseure's és pronominal i es fa servir en el sentit de 'començar a seure'. Per exemple:
Asseu-te ara mateix, que comença l'espectacle!
Si us asseieu en aquesta butaca no veureu res.


's'ensurt' o 'se'n surt'?
't'entornes' o 'te'n tornes'?

Hi ha verbs que tenen una forma lexicalitzada amb el pronom es i el pronom en, com ara sortir-se'n i tornar-se'n. El verb sortir, quan apareix amb la forma sortir-se'n, significa 'resoldre convenientment una situació dificultosa'. I el verb tornar, quan adopta la forma tornar-se'n, significa 'partir d'un lloc per anar al lloc de procedència'. Per exemple:
Finalment va sortir-se'n amb penes i treballs.
Ens en tornem abans d'hora perquè plou.
Ara bé, col·loquialment de vegades les formes sortir-se'n i tornar-se'n es fan servir amb el pronom en prefixat. Tanmateix, aquestes formes no s'usen en els registres formals. Per exemple:
Finalment va ensortir-se'n amb penes i treballs.
Ens n'entornem abans d'hora perquè plou.


Per fer referència a un edifici, o una part d'un edifici, apte per habitar-hi, es pot fer servir el nom habitatge. Per exemple:
Han tingut sort: els ha tocat un habitatge de protecció oficial.
En aquella zona s'estan construint molts habitatges.
El preu dels habitatges nous no para de pujar.
Si el context ho permet, es pot precisar més i fer servir denominacions concretes: casa, pis, apartament, torre, xalet, mas, domicili, finca, immoble. Per exemple:
M'han dit que a prop d'aquí es lloga un pis.
Viuen en un apartament assolellat de la part alta de la ciutat.
Sempre he tingut el domicili a Cardedeu.
Els immobles estaven tan deteriorats que van decidir enderrocar-los.
La paraula vivenda, tot i que és una forma prou estesa en català, no està recollida per la normativa que regula el conjunt de la llengua.


El plural de prova pilot és proves pilot.
Aquesta mena de compostos s'escriuen separats i sense guionet.


Per designar un conjunt de productes que van embolicats, lligats o embalats junts, la denominació catalana adequada és paquet (o capsa, segons el cas), i no pack. Per exemple:
Jaume, agafa aquell paquet de iogurts, que són l'oferta del dia!
Per la compra de dos paquets / dues capses de gelat et regalem una tovallola de platja.Pel que fa als altres usos del mot pack en sentit figurat, que s'han estès a partir del sentit originari de conjunt que forma un tot, també es poden traduir per paquet, entre d'altres opcions.  Per exemple:
El paquet d'aventura / l'oferta d'aventura / l'opció d'aventura inclou la tirolina i el ràfting (i no el pack d'aventura).
El paquet de regal / els productes de regal per la compra del mes està molt bé (i no el pack regal).
El paquet / el conjunt de mesures contra les nuclears que ha aprovat el govern és necessari (i no el pack de mesures).
D'altra
banda, segons el context pot ser necessari fer referència a l'envàs
constituït per una làmina plàstica transparent que ha estat bufada
perquè adquireixi la forma de l'objecte que ha de contenir, la qual
s'enganxa normalment a una base de cartó o de plàstic. La denominació
adequada en aquest cas és blíster, i no pack. Per exemple:
El blíster estava trencat i li van caure totes les llaunes de cervesa a terra.


El plural de pla pilot és plans pilot.
Aquesta mena de compostos s'escriuen separats i sense guionet.


La denominació anglesa kit, que fa referència a un conjunt de peces per muntar un objecte o a un conjunt d'articles que es necessiten per fer una activitat, es tradueix al català de maneres diferents segons el context. Per exemple:
El joc / el conjunt / la col·lecció de peces per muntar el vaixell en miniatura no és gaire bo / bona (i no el kit de peces).
S'ha comprat una caixa / un equip d'eines a la ferreteria (i no un kit d'eines).
A la nena li han comprat un estoig / una capsa de retoladors (i no un kit de retoladors).
L'equip esportiu de l'escola d'aquest any té uns colors molt vius (i no el kit esportiu).
Li han regalat un lot / un joc / un assortiment de productes de bellesa per una compra superior a cinquanta euros (i no un kit de productes de bellesa).


Com es diu parapente en català?
parapent
ala de pendent

parapent
ala de pendent
El terme català normatiu parapent fa referència a un planador ultralleuger flexible, de forma rectangular i de pes inferior al del pilot, que permet l'enlairament i l'aterratge a peu. Així, es pot dir: Per aquelles muntanyes es veuen molts parapents.
La denominació parapent també designa la modalitat de vol lliure que consisteix a llançar-se suspès
d'un parapent des del pendent d'una muntanya en direcció a la vall. Per tant, es pot dir: Aquest dissabte aniré a fer parapent.
Per designar tant el planador com la modalitat de vol també es pot fer servir el terme secundari ala de pendent.
La forma parapente és una denominació francesa que combina la primera part de la paraula parachute (que vol dir 'paracaigudes') i la paraula pente (que vol dir 'pendent').
Cal no confondre el terme ala de pendent amb la forma ala delta, que designa un planador de forma triangular.


'pell greixosa' o 'pell grassa'?
'cabells greixosos' o 'cabells grassos'?

Per indicar que una part del cos (sobretot la pell i els cabells) habitualment té un excés de greix, es fa servir l'adjectiu gras, grassa. Per exemple:
Els fregits no són indicats per a pells grasses.
Em rento el cap amb un xampú especial perquè tinc els cabells molt grassos.
En canvi, quan no es vol fer referència a una característica intrínseca de la pell o els cabells sinó a una situació puntual en què s'han cobert de greix, es fa servir l'adjectiu greixós, greixosa. És a dir, pot ser que habitualment tinguem la pell o els cabells secs, però que en un moment puntual se'ns hagin embrutat i ens els notem greixosos. Per exemple:
Tenia la pell greixosa de tant treballar sota el motor del cotxe.
Amb aquesta xafogor els cabells m'han quedat ben greixosos.


Règim verbal de cuidar: cuidar de o cuidar-se de?

El verb cuidar, en el sentit de tenir cura d'algú o d'alguna cosa, és transitiu i, per tant, exigeix complement directe. També s'utilitza la forma cuidar-se per fer referència a tenir cura d'un mateix. Per exemple:
Ha de cuidar la mare perquè està malalta.
Cuida't, que fas ulleres.
Si no es cuida acabarà malament.
Ara bé, l'expressió que indica ocupar-se o preocupar-se d'algú o d'alguna cosa és cuidar-se de, i no cuidar de. Per exemple:
Ell es cuidarà d'enllestir els últims detalls de la festa sorpresa (i no Ell cuidarà d'enllestir).
Quan surti de la feina ha de cuidar-se del nebot durant unes hores (i no ha de cuidar del nebot).


'No es calla mai' o 'No calla mai'?
'S'ho calla tot' o 'Ho calla tot'?
callar (règim verbal)

El verb callar, en el sentit de 'no parlar, no dir res, guardar silenci', és intransitiu i no és acceptable utilitzar-lo pronominalment. Per exemple:
No hi va haver manera que callés (i no es callés).
Calleu ja i deixeu-me treballar (i no calleu-vos).
En canvi, el verb callar és transitiu quan significa 'deixar de dir alguna cosa'. Per exemple:
En comptes de callar el secret, el va esbombar als quatre vents!
Calla tot el que et dic.
Amb aquest mateix sentit, també es pot fer servir pronominalment quan el complement directe és una expressió de valor neutre. Per exemple:
Últimament s'ho calla tot i no sé què pensa.
Finalment, cal dir que el verb callar no té el sentit de 'reduir a silenci algú' o de 'deixar algú sense arguments'. En conseqüència, cal fer servir la construcció fer callar algú. Per exemple:
Feien tant de xivarri que els van haver de fer callar (i no els van haver de callar).
La seva insistència el va fer callar de cop, es va quedar sense arguments (i no el va callar de cop).


Les denominacions complir i acomplir no són del tot sinònimes i tenen un matís diferent de significat.
D'una banda, la forma complir vol dir 'executar del tot una cosa promesa, manada'. Per exemple:
Des que el conec sempre compleix tot el que em promet.
Per avui ja en té prou, ja ha complert totes les ordres del dia.
Era una dona de paraula, sempre ho complia tot.
També s'utilitza la construcció complir amb en el sentit de 'fer el propi deure, les pròpies promeses':
No hi ha dia que no compleixi amb els terminis establerts.
D'altra banda, la forma acomplir té un sentit més general i només designa 'executar, portar a cap'. Per exemple:
L'equip d'investigació ha acomplert les tasques de recerca.
Un cop el projecte estava definit, la junta va acomplir els treballs necessaris.
Tenint en compte aquesta informació, en aquestes frases els usos de complir i acomplir no són del tot sinònims i, per tant, no són intercanviables.


Ser o estar: estar amb un locatiu i un sintagma preposicional

Generalment es fa servir el verb ser per expressar la mera situació d'algú o alguna cosa en un lloc, però si s'hi vol afegir un matís de permanència o durada, se sol utilitzar el verb estar. Per exemple:
Els llibres van ser al calaix fins a final de curs. (simple descripció)
Els llibres van estar-se en el calaix fins a final de curs. (èmfasi en la permanència)
De vegades, a la frase hi ha també un sintagma preposicional que expressa una propietat del subjecte. En aquests casos, si el locatiu es troba just darrere del verb la tria entre ser i estar depèn del valor que es vulgui fer destacar. Ara bé, si l'element que hi ha darrere del verb no és el locatiu, aleshores només es pot fer servir el verb estar. Per exemple:
En Jordi era al costat del cotxe de bocaterrosa. (descripció)
En Jordi estava al costat del cotxe de bocaterrosa. (permanència)
En Jordi estava de bocaterrosa al costat del cotxe.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (22.3.2.4)


Sovint hi ha el dubte de quina forma cal escriure darrere del mot cada: quant o quan.
Si es vol indicar 'quina quantitat de temps', cal fer servir la forma quant. En aquests casos quant es fa servir en sentit absolut, és a dir, amb el nom temps elidit. Per exemple: Cada quant teniu classe? (és equivalent a dir: Cada quant temps teniu classe?).
En canvi, hi ha casos en què no s'elideix el nom temps, sinó que es tracta d'una oració subordinada de temps i, com a tal, va introduïda per l'adverbi quan. Per exemple: L'amo visita la fàbrica cada quan pot (aquí la frase amb temps no tindria sentit: L'amo visita la fàbrica cada quant temps pot).
Així doncs, és possible que en un mateix diàleg sigui necessari fer servir totes dues formes:
—Cada quant menges verdura?
—Cada quan puc.


Ser o estar davant d'adjectiu o participi (éssers animats)
En Joan és tranquil o En Joan està tranquil?

En oracions copulatives en què el subjecte és una persona o un animal i l'atribut és un adjectiu o un participi, s'utilitza el verb ser o estar segons el cas.
En general, es fa servir el verb ser si l'atribut indica una qualitat definidora o una característica permanent. Per exemple:
En Joan és tranquil.
És un nen pàl·lid, té la pell molt blanca.
En Narcís és sord de naixement.
En canvi, generalment es fa servir estar per expressar un estat transitori. Per exemple:
En Joan està tranquil perquè se sent ben preparat per a l'examen.
Avui aquest nen està molt pàl·lid, no es troba bé.
No et sento bé, amb aquest terrabastall estic sorda.
Ara bé, cal tenir en compte els casos següents:
1. És preferible fer servir el verb ser amb adjectius que indiquen l'estat civil o laboral com ara casat, solter, separat, divorciat, vidu o jubilat, malgrat que darrerament s'ha generalitzat l'ús del verb estar. Per exemple:
De les dues bessones, la Natàlia és casada i la Roser és soltera.
En Quim és vidu des de fa molts anys.
Però s'utilitza el verb estar quan aquests adjectius indiquen un canvi, de vegades passatger. I en el cas de casat, també s'usa quan porta un complement que indica la persona amb qui algú està casat. Per exemple:
Tinc el marit fent negocis a la Xina: estic solter.
Ets soltera o casada? Estic casada amb la Júlia.
2. Amb els adjectius viu i mort es poden utilitzar tant el verb ser com el verb estar, sense cap canvi de significat. Per exemple:
El seu besavi és/està viu i té el cap ben clar.
Quan va arribar a l'hospital ja era/estava mort.
De la mateixa manera, segons els parlars, s'usa tant ser com estar davant de certs participis, sense que la tria d'un o altre alteri el significat de la frase. Per exemple:
Nelson Mandela és/està enterrat a Qunu.
Hi ets/estàs convidada.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (22.3.1.2c)


La veu passiva
Ser o estar: és determinat o està determinat?

Per formar la veu passiva es fa servir el verb ser seguit d'un participi. Quan duu un complement agent, que expressa qui o què fa l'acció, aquest complement s'introdueix amb la preposició per (o, en determinats casos, amb la preposició de). Per exemple:
La remodelació de l'avinguda serà sotmesa a votació.
Aquesta norma és exigida per l'article 21.
La ponent va ser aplaudida per tots els assistents.
És una dona admirada de tothom.
Cal tenir en compte, però, que amb alguns participis s'hi pot trobar el verb estar en lloc de ser. Es tracta de construccions formades amb participis com determinat o establert, en què en comptes de tenir una veritable passiva (en la qual hi hauria el verb ser), s'utilitza el verb estar. Per exemple:
Les activitats extraescolars estan establertes per l'AFA.
Aquest canvi està determinat pel nou horari.
Amb aquests mateixos participis, també es pot fer servir el verb venir. Per exemple:
Aquest canvi ve determinat pel nou horari.
Finalment, hi ha casos en què també és possible fer servir el verb anar, sobretot amb el participi de verbs com precedir, envoltar, seguir, acompanyar, cobrir, etc. Per exemple:
L'espectacle anirà precedit d'un aperitiu.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (23.2.2a, 22.3.1.1b i 22.3.1.3c)


'contra-direcció', 'en contra direcció' o 'contra direcció'?

contra direcció
L'expressió contra direcció està formada per dues paraules que s'escriuen separades: la primera és la preposició contra i la segona, el nom direcció. Per exemple:
Un vehicle va circular contra direcció per l'autopista.
Aquesta expressió no s'escriu ni amb les dues paraules juntes, ni amb guionet, i tampoc no s'introdueix amb la preposició en. Per tant, cal evitar les formes contradirecció, contra-direcció, en contradirecció, en contra-direcció i en contra direcció.


El verb solapar-se no és admissible en català. Per expressar el sentit figurat de 'superposar-se parcialment o totalment una o més coses', es poden fer servir els verbs encavallar-se, superposar-se, trepitjar-se o coincidir, segons el context. Per exemple:
Hem de refer els horaris: les classes de català s'encavallen amb les de medi.
Les veus dels locutors se superposaven i no s'entenia res.
Les competències estatals es trepitgen amb les autonòmiques.
Com que els horaris dels dos partits coincideixen, l'organització del torneig ha decidit ajornar-ne un.


Les expressions així que, de seguida que, tan bon punt, entre d'altres, s'usen amb el sentit de 'quan', 'així que'. Per exemple:
Així que s'acabi el curs, obtindreu el certificat.
Tan bon punt t'arribi el correu, fes-m'ho saber.
La locució a la que també s'utilitza amb aquest sentit, però només és pròpia de registres col·loquials i familiars. Per exemple:
Ai, a la que t'arreplegui...
A la que el renyo, ja comença a somicar.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (16.3.1.3h i 31.4.2.1i)


extrovertit, extrovertida o extravertit, extravertida?

L'adjectiu que designa la persona interessada en el món exterior i inclinada a comunicar-se amb els altres és extravertit, extravertida (i no extrovertit, extrovertida). Per exemple:
La Marina és molt extravertida, ja deu haver parlat amb tothom.


arran de
L'expressió arran de significa 'gairebé tocant, fregant un objecte, al mateix nivell'. Per exemple:
Aquells ocells volen arran de terra.
En sentit figurat, té un valor causal i vol dir 'com a conseqüència de'. No s'accepten les expressions arrel de o a rel de.
Per exemple:
Vaig canviar de feina arran del canvi de director (i no arrel del canvi de director).
La guerra va començar arran del cop d'estat (i no a rel del cop d'estat).


Com es diu echarse el tiempo encima en català?
Es pot dir tirar-se el temps a sobre en català?

Per referir-se a la manca de temps o al poc temps de què es disposa per fer una activitat, en català es poden utilitzar les expressions anar escanyat (de temps), anar just (de temps), a correcuita, amb presses, etc., segons el context.
Per exemple:
Avui no acabaré l'informe, vaig escanyat de temps.
No sé si podré sopar amb vosaltres, tinc molta feina i vaig justa de temps.
Sempre s'ho deixa tot per fer a última hora i va a correcuita.


Correcció de les formes no normatives dels cognoms

A partir del Decret 208/1998, de 30 de juliol, pel qual es regula l'acreditació de la correcció lingüística dels noms i cognoms (DOGC 2698), i d'acord amb la normativa ortogràfica de l'Institut d'Estudis Catalans, es poden regularitzar els cognoms que presenten una grafia que no s'ajusta a la norma ortogràfica vigent, amb una certificació de correcció lingüística que emet l'IEC.
Per demanar la certificació de la correcció lingüística d'un nom o un cognom, cal adreçar-se a l'Oficina d'Onomàstica de l'Institut d'Estudis Catalans:
https://www.iec.cat
ofonom@iec.cat


Perífrasis de gerundi: continuar + gerundi, seguir + gerundi

Les perífrasis continuar + gerundi i seguir + gerundi tenen un valor duratiu i assenyalen que encara es manté una situació que va començar abans del moment de referència. Per exemple:
La professora continua pensant que val més no fer pausa a classe.
Si segueixes fent el brètol ja pots dir adeu a les colònies.
De vegades, aquest mateix valor duratiu també es pot aconseguir amb l'ús de l'adverbi encara i un verb conjugat en un temps imperfectiu. Per exemple:
Encara treballa a l'institut (o Continua treballant a l'institut).


La perífrasi anar + gerundi té un valor progressiu, és a dir, indica que una acció es troba en curs de realització. S'usa sobretot per focalitzar el procés intern de l'acció designada. Per exemple:
El cel es va enfosquint...
Hi ha paraules que van desapareixent de mica en mica.
—Com està el teu cosí? —Va fent.
Convé no confondre la perífrasi anar + gerundi amb els usos del verb anar, quan té valor de desplaçament i coincideix amb un gerundi. Per exemple:
Se n'anava coixejant quan la va trobar.
Hi anava caminant perquè no tenia cotxe.


Es pot dir al temps que en català?
Com es diu al tiempo que en català?

Les expressions alhora que i al mateix temps que es poden fer servir per expressar simultaneïtat entre un fet i un altre. En canvi, l'expressió al temps que no és adequada amb aquest sentit. Per exemple:
L'empresa acomiada diversos treballadors, al mateix temps que apuja el sou dels directius (i no L'empresa acomiada diversos treballadors al temps que apuja el sou dels directius).
Aquest producte té l'avantatge que, alhora que no contamina, es pot reciclar fàcilment (i no Aquest producte té l'avantatge que es pot reciclar fàcilment al temps que no contamina).
Ara bé, cal tenir en compte que en altres contextos el mot temps sí que pot aparèixer precedit de la contracció al sense valor de simultaneïtat. Per exemple:
L'èxit d'una empresa és proporcional al temps que s'hi dedica.
El presentador es referia al temps que no hi havia televisió.


portar + expressió temporal + gerundi: portar temps esperant

Per indicar que una acció o un estat s'allarguen un cert temps es pot fer servir la construcció fa + expressió temporal + que. Per exemple:
Fa tres dies que hi donem voltes.
L'esplai fa anys que lluita per aconseguir un local decent.
Estic desesperada, fa una hora que espero el tren.
Amb aquest mateix significat també és possible fer servir la construcció portar (o dur) + gerundi, malgrat que és una forma molt més recent i no tan genuïna com l'anterior. Per exemple:
Portem tres dies donant-hi voltes.
L'esplai porta anys lluitant per aconseguir un local decent.
Estic desesperada, porto una hora esperant el tren.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.5.4)


Es pot dir (no) estar de més en català?
Com es diu (no) estar de más en català?

L'expressió (no) estar de més, que s'usa en registres col·loquials, no és normativa. En un registre formal convé evitar-ne l'ús i utilitzar altres expressions, com ara sobrar, ser sobrer, ser gratuït, caldre, ser convenient, segons el context.
Així, en comptes de dir:
Aquest comentari que has fet està de més
Un cop fet l'índex, no estaria de més repassar la numeració de les pàgines
cal dir:
Aquest comentari que has fet sobra
Un cop fet l'índex, seria convenient repassar la numeració de les pàgines.


La construcció bo i + gerundi es fa servir per donar més rellevància al valor de simultaneïtat que expressa el gerundi respecte del verb principal. Per exemple:
Bo i esperant que pugueu assistir a l'acte, rebeu una salutació cordial.
N'hem parlat bo i pujant amb l'ascensor.
Una altra manera de reforçar el valor de simultaneïtat és anteposant el quantificador tot al gerundi. Per exemple:
Tot esperant que pugueu assistir a l'acte, rebeu una salutació cordial.
N'hem parlat tot pujant amb l'ascensor.
També es pot remarcar el valor progressiu del gerundi amb la repetició del mateix gerundi. Per exemple:
Passejant passejant, va passar tota la tarda fora de casa.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (25.4.2c i 32.3.2a)


Tot + gerundi amb valor de simultaneïtat: tot venint...

L'adverbi tot, quan s'anteposa a un gerundi, emfasitza la idea de simultaneïtat. Per exemple
He trucat a la mare tot venint amb el cotxe de línia.
Tot rient s'ha distret dels seus problemes.
Ara bé, cal tenir en compte que aquesta construcció és molt marcada. Per tant, quan no hi ha la voluntat d'èmfasi, és preferible optar per altres construccions. Per exemple:
He trucat a la mare mentre venia amb el cotxe de línia.
Rient s'ha distret dels seus problemes.
D'altra banda, cal tenir en compte que aquesta construcció, tot + gerundi, no té un valor d'anterioritat, és a dir, no expressa una acció anterior a la del verb principal. Per tant, caldrà recórrer a altres fórmules. Per exemple:
Després de banyar-nos, hem començat a fer el sopar (i no Tot havent-nos banyat, hem començat a fer el sopar).


Com + gerundi: com perdonant-me o com si em perdonés?

La construcció com + gerundi es fa servir, en registres informals, per suavitzar l'acció que expressa el gerundi. Per exemple:
Es va estirar al sofà com donant-se per vençut.
Em mira com perdonant-me la vida.
Si es vol evitar aquesta construcció, es poden fer servir les expressions mig + gerundi o com si + verb en subjuntiu. Per exemple:
Es va estirar al sofà mig donant-se per vençut.
Em mira com si em perdonés la vida.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (32.3.3c)


Gerundi + així amb valor condicional: menjant així...

El gerundi no pot indicar posterioritat o conseqüència. Per tant, les construccions formades per un gerundi + així (o bé tot + gerundi + així) no són adequades quan tenen aquests valors i cal fer servir altres estructures. Per exemple:
Es va equivocar i va perdre temps i diners (i no ...perdent així temps i diners).
L'equip va quedar quart i va assegurar-se així participar en la competició (i no ...tot assegurant-se així participar en la competició).
Cal tenir en compte, però, que la construcció gerundi + així sí que és possible per expressar una condició (és a dir, pot ser equivalent a una oració condicional). Per exemple:
Menjant així t'ennuegaràs (equival a Si menges així).
Es faran d'or, venent així (equival a si venen així).


Ela geminada en paraules escurçades: peli o pel·li ('pel·lícula')?, cole o col·le ('col·legi')?

Quan s'escurça un mot que conté una ela geminada, com ara col·legi o pel·lícula, es manté la ela geminada en la forma escurçada. Així, s'escriu col·le (no pas cole) i pel·li (no pas peli).
Convé notar que l'ús d'aquests mots és restringit i que s'utilitzen, sobretot, en registres informals i col·loquials. En textos formals s'usen les formes senceres.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (2.5.2)


Formació de mots: el truncament en noms comuns i adjectius
profe o professor?

El truncament és un procediment d'abreviació, propi dels registres informals, que consisteix a modificar una paraula existent eliminant-ne una part i conservant-ne el sentit i la categoria sintàctica. En el cas de noms comuns i d'adjectius, es manté la part inicial del mot. Cal tenir en compte, a més, que la forma escurçada s'ha de tractar com una paraula nova, per tant, si cal, s'accentuarà d'acord amb les regles generals d'accentuació. Per exemple:
mani (de manifestació)
poli (de policia)
profe (de professor)
corpo (de corporació)
indepe (de independentista)
tranqui (de tranquil)
Convé notar que l'ús d'aquests mots és restringit i que només s'utilitzen en registres informals i col·loquials. En un registre formal cal mantenir les formes senceres.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (6.5.3.1)


estop
El mot anglès stop s'ha adaptat al català amb la forma estop. Cal fer-ne el plural segons la norma general: estops.


Tot i que les denominacions full i fulla designen conceptes similars, cal saber quin és el significat adequat en cada cas.
La forma full designa el tros de paper rectangular i prim. Així doncs, tot el que es relaciona amb el paper o una làmina de qualsevol material són fulls. Per exemple:
un full de llibreta (i no una fulla de llibreta)
un full de pergamí (i no una fulla de pergamí)
els fulls de cartó (i no les fulles de cartó)
els fulls d'inscripció (i no les fulles d'inscripció)
En canvi, el mot fulla fa referència a l'òrgan laminar de les plantes i dels arbres, i, per extensió, a la làmina generalment metàl·lica d'una eina, d'un instrument, d'un estri. Per exemple:
Les fulles d'aquest arbre són caduques.
T'has deixat la fulla d'afaitar a la tauleta de nit.
La fulla d'aquesta finestra no tanca bé.
S'ha tallat amb la fulla del ganivet.


L'expressió a la rodona, introduïda per una longitud determinada, s'utilitza per delimitar un espai circular definit pel radi de la distància indicada prèviament. Per exemple:
No vol menjar productes que no siguin de dos-cents quilòmetres a la rodona.
La policia va acordonar el centre i els carrers situats a cent metres a la rodona.
En català l'expressió a la rodona no té valor locatiu i no pot prescindir del quantificador que la precedeix. Sense aquesta expressió cal recórrer a altres noms (com rodalia, rodals, topants, voltants, volts, etc.) o locucions (a l'entorn, al voltant, etc.) per expressar el perímetre al voltant d'un punt de referència. Per exemple:
No vam trobar bolets en tota la rodalia de Viladrau.
Feien excursions pels rodals de Vallvidrera.
La fira és al voltant de la plaça.


'per la meva banda' o 'per la meva part'?
Com es diu 'por mi parte', 'por tu parte', 'por su parte'... en català?

L'expressió per la meva banda, per la teva banda, per la seva banda, etc. significa 'pel que es refereix a mi, a tu, a ell o ella, etc.'. Per exemple:
Per la seva banda, la institució ha decidit ajornar l'acte.
Per la meva banda, hauria estat un error parlar-ne avui.
Amb aquest mateix sentit, també s'usa per la meva part, per la teva part, per la seva part, etc. Per exemple:
Per la seva part, la institució ha decidit ajornar l'acte.
Per part meva, hauria estat un error parlar-ne avui.


Lèxic. Lèxic especialitzat. Ciències de la salut

El mot evidència significa 'qualitat d'evident', és a dir, 'qualitat d'allò que és clar i no pot donar lloc a dubtes'. Per exemple:
No vulguis negar l'evidència d'aquesta veritat.
M'he hagut de rendir a l'evidència.
També s'usa en la locució en evidència. Per exemple:
Farem un experiment per posar en evidència que funciona correctament ('per deixar clar').
No sé com s'ho fa però sempre queda en evidència ('malament' o 'en ridícul').
Actualment, però, en part per influència de l'anglès, evidència també ha passat a significar 'allò que palesa o fa evident una cosa'. En aquest sentit, evidència és el 'conjunt d'elements informatius que permeten sostenir una hipòtesi o una opinió'.
Aquest nou significat, ja acceptat en català, va sorgir inicialment en l'àmbit de la ciència i la medicina, en les expressions evidència científica, referida a la informació contrastada obtinguda de la recerca i l'anàlisi de les dades, i medicina basada en l'evidència. Per exemple:
No s'ha declarat l'alerta sanitària perquè no hi ha evidència científica que els aliments estiguin contaminats.
La medicina basada en l'evidència és una pràctica molt valorada.
Progressivament, però, aquest sentit s'ha anat estenent també a altres àmbits cada cop més acostats a la llengua general (gestió empresarial, auditoria, informàtica, educació, etc.). Per exemple:
En aquesta carpeta es recullen les evidències d'aprenentatge dels alumnes.
S'han analitzat totes les evidències digitals presentades per l'empresa.
Durant l'auditoria s'han obtingut prou evidències per corroborar l'adequació de les subvencions.
Tots aquests usos es consideren possibles actualment. Malgrat això, cal no oblidar que en català també existeixen les formes prova, informació probatòria o indici, entre d'altres, que, segons el context, poden resultar més naturals i, fins i tot, més pertinents que evidència.


Preposicions a, de i per davant de nom propi amb l'article el
del Bierzo o d'El Bierzo?

No hi ha contracció de les preposicions a, de i per quan es troben amb un article determinat que comença en majúscula, per exemple perquè forma part del nom propi d'un establiment, d'un organisme, d'una obra, d'un topònim no català, etc. Per exemple:
A El Racó no hi he anat mai a menjar. (i no Al Racó)
L'última dansa que es fa a El ball, d'Irène Némirovsky, és de gran bellesa. (i no al Ball)
Ponferrada és un municipi d'El Bierzo. (i no del Bierzo)
Si el contacte de la preposició i l'article resulta molt forçat, de vegades es pot optar per canviar de preposició o modificar lleugerament la frase. Per exemple:
L'article publicat en El Periódico sobre la igualtat d'homes i dones és molt polèmic. (en lloc de a El Periódico)
El sopar que va oferir El Celler de Can Roca va deixar tothom impressionat. (en lloc de ofert per El Celler de Can Roca)
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.1.2g)


Usos del condicional
Probabilitat referida al futur: condicional irreal

Les oracions condicionals anomenades irreals remeten a situacions
que el parlant presenta com a falses o poc probables en un context temporal de present
o futur. El temps verbal més habitual després de la conjunció si o del connector que expressa la condició és l'imperfet de subjuntiu. Per exemple:
Si vinguessis amb mi avui al vespre et portaria a un bon restaurant. (Si vingueres..., en els parlars valencians)
Si fos per ells, avui aviat ho enllestiríem. (Si fora per ells..., en els parlars valencians)
En cas que el contractessin, treballaria com a ajudant de recepció. (En cas que el contractaren..., en els parlars valencians)
Hi ha altres construccions per expressar aquesta probabilitat referida al futur, en què també es manté la correlació entre el condicional i el pretèrit imperfet de subjuntiu. Per exemple:
Li agradaria que les seves filles li tinguessin més d'afecte (i no Li agradaria que les seves filles li tinguin més d'afecte).
Cal recordar, però, que l'ús del condicional simple o perfet per expressar probabilitat en el passat no és adequat. L'ús més habitual és amb deure + infinitiu. Per exemple:
A aquella hora devia haver anat al metge (i no A aquella hora hauria anat al metge).
Ahir devien arribar cap a les sis (i no Ahir arribarien cap a les sis).
La correlació entre el condicional i l'imperfet d'indicatiu (si venies...) també és possible. Es troba de vegades en registres formals, tot i que també s'utilitza col·loquialment amb un sentit expressiu. Per exemple:
Si el departament informava dels canvis un dia més tard, tindríem problemes.
Si me'l trobava fumant al carrer, me'l carregava!


'Haver-hi' i 'ser-hi' per expressar localització
'està' o 'hi ha'?
'està' o 'hi és'?

Generalment es fa servir el verb ser per expressar la situació d'un element en un lloc en un moment determinat. Això no obstant, s'usa el verb haver-hi (i no estar) quan darrere del verb hi ha el nom de la persona o cosa de la qual es parla i és una informació nova. Per exemple:
A la plaça hi havia l'alcalde (i no ...estava l'alcalde).
Que hi ha la Mercè? (i no Que està la Mercè?)
A la lleixa de sobre la impressora hi ha el tòner nou (i no ...està el tòner nou).
Ara bé, cal tenir en compte que quan es pregunta la localització o l'existència d'un element definit (l'alcalde, la Mercè, el tòner nou) amb el verb haver-hi, la resposta es construeix amb ser-hi (i no amb estar). Per exemple:
—Que hi ha la Mercè? —Sí que hi és.
—Que hi ha el tòner nou, a la lleixa? —No, no hi és.
Aquestes preguntes també es poden formular amb el verb ser-hi, però llavors tenen una entonació diferent que cal marcar amb una coma. Per exemple:
—Que hi és, la Mercè?
—Mira a la lleixa... Que hi és, el tòner nou?