Verb 'collir': amb '-eix-' o sense?
'colleix' o 'cull'?, 'colleixi' o 'culli'?

El verb collir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
cullo, culls, cull, collim, colliu, cullen
Present de subjuntiu
culli, cullis, culli, collim, colliu, cullin
Imperatiu
cull, culli, collim, colliu, cullin
Cal evitar, doncs, les formes colleix, colleixis, colleixen...


Verb 'esmunyir': amb '-eix-' o sense?
'esmunyeix' o 'esmuny'?, 'esmunyeixi' o 'esmunyi'?

El verb esmunyir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
esmunyo, esmunys, esmuny, esmunyim, esmunyiu, esmunyen
Present de subjuntiu
esmunyi, esmunyis, esmunyi, esmunyim, esmunyiu, esmunyin
Imperatiu
esmuny, esmunyi, esmunyim, esmunyiu, esmunyin
Cal evitar, doncs, les formes esmunyeix, esmunyeixis, esmunyeixen...

Optimot, Departament de Política Lingüística, Generalitat de Catalunya


Verb 'grunyir': amb '-eix-' o sense?
'grunyeix' o 'gruny'?, 'grunyeixi' o 'grunyi'?

El verb grunyir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
grunyo, grunys, gruny, grunyim, grunyiu, grunyen
Present de subjuntiu
grunyi, grunyis, grunyi, grunyim, grunyiu, grunyin
Imperatiu
gruny, grunyi, grunyim, grunyiu, grunyin
Cal evitar, doncs, les formes grunyeix, grunyeixis, grunyeixen...


Verb 'munyir': amb '-eix-' o sense?
'munyeix' o 'muny'?, 'munyeixi' o 'munyi'?

El verb munyir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
munyo, munys, muny, munyim, munyiu, munyen
Present de subjuntiu
munyi, munyis, munyi, munyim, munyiu, munyin
Imperatiu
muny, munyi, munyim, munyiu, munyin
Cal evitar, doncs, les formes munyeix, munyeixis, munyeixen...


Verb 'pudir': amb '-eix-' o sense?
'pudeix' o 'put'?, 'pudeixi' o 'pudi'?

El verb pudir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
pudo, puts, put, pudim, pudiu, puden
Present de subjuntiu
pudi, pudis, pudi, pudim, pudiu, pudin
Imperatiu
put, pudi, pudim, pudiu, pudin
Cal evitar, doncs, les formes pudeix, pudeixis, pudeixen...


Verb 'retrunyir': amb '-eix-' o sense?
'retrunyeix' o 'retruny'?, 'retrunyeixi' o 'retrunyi'?

El verb retrunyir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
retrunyo, retrunys, retruny, retrunyim, retrunyiu, retrunyen
Present de subjuntiu
retrunyi, retrunyis, retrunyi, retrunyim, retrunyiu, retrunyin
Imperatiu
retruny, retrunyi, retrunyim, retrunyiu, retrunyin
Cal evitar, doncs, les formes retrunyeix, retrunyeixis, retrunyeixen...


Verb 'tossir': amb '-eix-' o sense?
'tosseix' o 'tus'?, 'tosseixi' o 'tussi'?

El verb tossir no afegeix l'increment -eix- en les tres persones del singular i la tercera del plural del present d'indicatiu, el present de subjuntiu i l'imperatiu:
Present d'indicatiu
tusso, tusses, tus, tossim, tossiu, tussen
Present de subjuntiu
tussi, tussis, tussi, tossim, tossiu, tussin
Imperatiu
tus, tussi, tossim, tossiu, tussin
Cal evitar, doncs, les formes tosseix, tosseixis, tosseixen...


A Catalunya hi ha nou noms de municipis que presenten una denominació que no segueix la normativa lingüística de l'Institut d'Estudis Catalans o la tradició toponomàstica, però, en canvi, té caràcter oficial.
Malgrat que el Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya conté tant la forma oficial, marcada amb un asterisc, com la normativa, en usos no oficials es recomana fer servir sempre la forma normativa des del punt de vista lingüístic.
Els noms dels nou municipis són els següents:
Forma oficialForma normativaCabacésCabassersCapmanyCampmanyFigaró-Montmanyel Figueró i MontmanyLladóLledó (d'Empordà)MassanesMaçanesNavàsNavarsRialpRialbTorrelavitTerrassola i LavitForallacVulpellac, Fonteta i Peratallada
Llevat d'aquests nou municipis, la resta de municipis de Catalunya presenten la forma normativa com a oficial.


Passat simple dels verbs 'pertànyer' i 'plànyer'
'pertanyí' o 'pertanguí'?, 'planyí' o 'planguí'?

Les formes del passat simple dels verbs pertànyer i plànyer són les següents:
pertanyí o pertanguí
pertanyeres o pertangueres
pertanyé o pertangué
pertanyérem o pertanguérem
pertanyéreu o pertanguéreu
pertanyeren o pertangueren
planyí o planguí
planyeres o plangueres
planyé o plangué
planyérem o planguérem
planyéreu o planguéreu
planyeren o plangueren


Com es diu taquilla en català?
Es pot dir guixeta en català?

D'una banda, el terme armariet designa l'armari petit, en un gimnàs, en una escola, etc., on es deixen els estris personals. D'altra banda, la denominació taquilla fa referència al lloc, en una estació de ferrocarril, en un teatre, etc., on es tenen els bitllets per despatxar-los al públic. Per a tots dos conceptes, l'equivalent castellà és taquilla.
Convé notar que la forma guixeta és un calc del francès guichet, i no és admissible en català.


La forma de gerundi del verb saber és sabent.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma sapiguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


Les formes de gerundi del verb ser o ésser són sent i essent, respectivament.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta la forma siguent, cal evitar aquest gerundi en contextos formals.


A final de ratlla, en un escrit, les paraules es poden partir per continuar en la ratlla següent. Per fer aquesta partició es fa servir un guionet (-).
A l'hora de separar una paraula a final de ratlla cal tenir en compte aquestes qüestions:
La partició es fa respectant les síl·labes de la paraula.No es poden separar els diftongs (clau-dàtor, i no cla-udàtor) ni els dígrafs ll, ny, gu, qu (papa-llona, i no papal-lona).Cal respectar els prefixos que formen els mots derivats i les parts dels mots compostos: in-imaginable (i no i-nimaginable), mal-avingut (i no ma-lavingut), cel-obert (i no ce-lobert).No convé deixar una lletra sola ni a començament ni a final de ratlla. Així, en comptes de separar paciènci-a o a-venir, cal fer pacièn-cia i ave-nir.En canvi, sí que es deixa una vocal sola a final de ratlla si va precedida d'un element apostrofat. Per exemple: l'è-pica, l'o-pinió.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.2.1)


'poguem' o 'puguem'?, 'pogueu' o 'pugueu'?
'volguem' o 'vulguem'?, 'volgueu' o 'vulgueu'?
Present de subjuntiu i imperatiu de 'poder' i 'voler'

Les formes de poder i voler en què la primera síl·laba és àtona s'escriuen amb o (podré, voldré; poguessin, volguessin; podent, volent...), excepte les del present de subjuntiu i de l'imperatiu, que s'escriuen amb u (puguem, pugueu; vulguem, vulgueu). En canvi, la resta de formes d'aquests verbs en què la primera síl·laba és tònica s'escriuen sempre amb u:
Present de subjuntiu
pugui, puguis, pugui, puguem, pugueu, puguin
vulgui, vulguis, vulgui, vulguem, vulgueu, vulguin
Imperatiu
pugues, pugueu
vulgues, vulgueu


cullirà o collirà?, escupia o escopia?
Verbs amb o o u en l'arrel: collir, cosir, escopir, sortir i tossir

Les formes dels verbs collir, cosir, escopir, sortir i tossir (i derivats: acollir, escollir, recollir; descosir; ressortir, sobresortir...) presenten una u quan la síl·laba tònica recau en l'arrel i una o en tots els altres casos.
Per exemple, les formes següents tenen l'arrel tònica:
cull, culli
cus, cusi
escup, escupi
surt, surti
tus, tussi
I, en canvi, formes com les següents tenen l'arrel àtona:
collirà, collia, collís, collint...
cosirà, cosia, cosís, cosint...
escopirà, escopia, escopís, escopint...
sortirà, sortia, sortís, sortint...
tossirà, tossia, tossís, tossint...
Cal tenir en compte que, en la major part dels parlars orientals, la o d'aquestes formes que tenen l'arrel àtona es pronuncia com una u.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (9.6.2c)


Verbs amb a o e en l'arrel: treure o traure, néixer o nàixer i jeure o jaure
treuria o trauria?, neixerà o naixerà?

Hi ha alguns verbs de la segona conjugació que tenen a l'arrel la vocal e en parlars orientals i en alguns de nord-occidentals, i en canvi, tenen la vocal a en parlars occidentals, especialment els valencians: treure/traure, néixer/nàixer, jeure/jaure, heure/haure i péixer/pàixer.
En aquests verbs, la vocal a es manté en totes les formes verbals en els parlars occidentals. En canvi, en els parlars orientals i en alguns de nord-occidentals aquesta vocal a només apareix en les formes amb l'arrel àtona. Per exemple:
treu o trau, però traurà
neix o naix, però naixerà
jeu o jau, però jaurà
heu o hau, però haurà
peix o paix, però paixerà
Font: Gramàtica bàsica i d'ús de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (7.3d, punts 1 i 2)


Les formes del participi del verb complaure són:
complagut, complaguda, complaguts, complagudes
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta les formes complascut, complascuda, complascuts, complascudes, cal evitar aquests participis en contextos formals.


Les formes del participi del verb aparèixer són:
aparegut, apareguda, apareguts, aparegudes.
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta les formes aparescut, aparescuda, aparescuts, aparescudes, cal evitar aquests participis en contextos formals.


Les formes del participi del verb comparèixer són:
comparegut, compareguda, compareguts, comparegudes
Malgrat que col·loquialment aquest verb també adopta les formes comparescut, comparescuda, comparescuts, comparescudes, cal evitar aquests participis en contextos formals.


Present dels verbs acabats en '-metre': 'emitim' o 'emetem'?
'emitir' o 'emetre'?

Els verbs acabats en -metre (admetre, emetre, ometre, remetre...) són de la segona conjugació i no pas de la tercera. Per tant, en la primera i la segona persona del plural del present d'indicatiu i el present de subjuntiu d'aquests verbs, l'última vocal que hi apareix és la e i no la i (admetem i no admitim, emetem i no emitim, etc.). Per exemple:
Present d'indicatiu
admeto, admets, admet, admetem, admeteu, admeten
emeto, emets, emet, emetem, emeteu, emeten
Present de subjuntiu
admeti, admetis, admeti, admetem, admeteu, admetin
emeti, emetis, emeti, emetem, emeteu, emetin


Concordança en oracions amb nom col·lectiu al subjecte
Què volen aquesta gent? o Què vol aquesta gent?
La majoria de convidats van marxar o La majoria de convidats va marxar?

1. Quan el subjecte d'una frase és un nom col·lectiu (colla, equip, família, gent, ramat, professorat, públic, etc.) i s'usa en singular, en general el verb hi concorda en singular. Per exemple:
El ramat d'en Benet surt a pasturar cada dia.
L'equip celebra la victòria.
Això no obstant, quan el nom col·lectiu es refereix a un grup de persones (especialment en el cas del nom gent), també és possible fer la concordança pel sentit i, per tant, que el verb concordi en plural. Per exemple:
Què volen/vol aquesta gent?
Aquesta mainada fan/fa molt de soroll.
Sobretot és habitual la concordança en plural quan el nom col·lectiu que fa de subjecte és lluny del verb o, fins i tot, quan s'omet el nom col·lectiu que fa de subjecte perquè ja ha aparegut abans com a antecedent. Per exemple:
La gernació reclamà la presència del president. Per aconseguir el seu objectiu, no dubtaren (o dubtà) a fer servir mètodes contundents.
2. Un altre cas en què la concordança es pot fer tant en plural com en singular són les construccions partitives que fan de subjecte, si el nucli del sintagma és un nom col·lectiu o fraccionari que designa una part d'un conjunt (una part de, la majoria de, el doble de, un gran nombre de, un tant per cent de, etc.). Per exemple:
Un gran nombre de treballadors estan/està en situació de risc laboral.
La majoria de convidats van marxar/va marxar abans de les dotze.
Ara bé, si en l'oració hi ha un adjectiu que faci la funció d'atribut o predicatiu, la concordança es fa en plural. Per exemple:
Un gran nombre dels treballadors estan contents amb el conveni.
La majoria de convidats van marxar decebuts.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (13.5.1.3a i 13.5.1.3b)


La dièresi és un signe gràfic (¨) que s'escriu damunt la i i la u. Es fa servir en dos contextos:
Per indicar que cal pronunciar la u
Es posa dièresi per indicar que cal pronunciar la u en els grups -güe-, -güi-, -qüe-, -qüi-. Així, la u de guerra no es pronuncia, mentre que la u de llengües sí que es pronuncia.
Cal tenir en compte que la u dels grups -gua-, -guo-, -qua-, -quo- es pronuncia sempre i, per tant, no duu mai dièresi. Per exemple: obliqua, llengua, quota, aiguós no porten dièresi; en canvi, obliqües i llengües porten dièresi per indicar que la u s'ha de pronunciar.
Per indicar que no hi ha diftong
En situacions en què la i o la u formaria diftong amb la vocal contigua, la dièresi indica que la i o la u s'ha de pronunciar separadament de les altres, és a dir, en cops de veu diferents. Per exemple: en el mot fei-na, la i forma diftong amb la vocal precedent, i, com que no hi ha cap marca que indiqui el contrari, aquestes dues vocals es pronuncien en un sol cop de veu; en canvi, en el mot cafeïna, la mateixa combinació de vocals es pronuncia en dues síl·labes diferents (ca-fe-ï-na), i per marcar aquest hiat cal posar-hi una dièresi. Passa el mateix amb els exemples següents:
rai, ra-ïm
du-ia, con-du-ï-a
peu, pe-üc
rei-na, re-ï-na
Cal recordar que la funció de la dièresi no és marcar la vocal tònica, sinó indicar que dues vocals s'han de pronunciar separadament, en dues síl·labes distintes. Així, la dièresi pot coincidir amb la síl·laba tònica de la paraula (ra-ïm) o pot no coincidir-hi (tra-ï-dor).
En els casos que s'expliquen a continuació, doncs, apareix aquesta dièresi que indica que no hi ha diftong.
1. Les formes del singular i la tercera persona del plural del present de subjuntiu (i també de l'imperatiu, que es forma a partir del subjuntiu) dels verbs acabats en -ear, -iar, -oar, -uar, com ara crear, canviar, lloar, suar, porten dièresi:
cre-ï, cre-ïs, cre-ï, cre-ïn
can-vi-ï, can-vi-ïs, can-vi-ï, can-vi-ïn (noteu que amb el grup ii la dièresi es posa en la segona i)
llo-ï, llo-ïs, llo-ï, llo-ïn
su-ï, su-ïs, su-ï, su-ïn
2. La i de les terminacions -ia, -ies i -ien de l'imperfet d'indicatiu porta dièresi quan la precedeix una vocal àtona, i accent a la primera i segona persones del plural:
clo-ï-a, clo-ï-es, clo-ï-a, clo-ï-en (En canvi, la primera i segona persona del plural duen accent, clo-í-em, clo-í-eu, perquè quan es pot accentuar l'accentuació és prioritària sobre la dièresi.)
3. Els derivats de mots que porten dièresi. Per exemple, des-ca-fe-ï-nat porta dièresi perquè ve de ca-fe-ï-na, que també en porta.
4. Els cultismes derivats acabats amb els sufixos -isme, -itat, -itzar i similars porten dièresi en l'arrel perquè es trenca el diftong del mot primitiu en afegir-hi el sufix. Per exemple: laic però laïcisme; ar-caic però ar-ca-ït-zant, ar-ca-ït-zar; déu però de-ï-tat, de-ï-fi-car, de-ï-for-me; eu-ro-peu però
eu-ro-pe-ït-zant, eu-ro-pe-ï-tat; fluid però flu-ï-di-tat, flu-ï-de-sa; he-roi però he-ro-ï-ci-tat; laic però la-ï-ci-tat. Convé notar que el sufix -isme (no l'arrel del mot que conté el sufix -isme) no duu mai dièresi. S'exceptuen els derivats amb el sufix -al, atès que es manté el diftong del mot primitiu:
coital,
col·loidal,
esferoidal, fluidal,
helicoidal,
laical,
romboidal,
trapezoidal, etc., menys proïsmal i veïnal.
5. En la resta de casos, convé consultar el diccionari: decaïment, gratuït, rabiüt,  suïcidi, veïnat; Raül, Suïssa...
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.2.2.1)


Lèxic. Lèxic especialitzat. Ciències de la salut

Per designar la careta que serveix per cobrir o protegir la cara o bé per administrar fàrmacs, la forma que es fa servir és màscara. Per exemple:
La direcció de l'hospital va obligar tot el personal sanitari a portar màscares.
També es pot fer servir la denominació mascareta.


Les hores en català: sistema de campanar i sistema de rellotge

Les fraccions horàries s'expressen d'una manera diferent segons els parlars: en la major part del central i el nord-occidental les hores se solen expressar pel sistema del campanar, un sistema específic de la llengua catalana. En canvi, en la resta del domini lingüístic generalment s'utilitza el sistema de rellotge.
Sistema de campanar
Aquest sistema es caracteritza pel fet que es divideix l'hora en quatre quarts i es fa referència a l'hora en punt següent i no a l'hora en punt ja passada. Per exemple:
És un quart de nou. (8.15 h)
Són dos quarts de nou. (8.30 h)
Són tres quarts de nou. (8.45 h)
Són les nou. (9.00 h)
Els quarts poden subdividir-se en mitjos quarts per indicar l'espai de temps comprès entre un quart i un altre. Per exemple:
És mig quart de nou.
Ja són tres quarts i mig de deu.
També es poden afegir els minuts al quart precedent o bé a l'hora precedent si la fracció afegida no arriba a un quart. Per exemple:
Són dos quarts i tres minuts de cinc. (16.33 h)
Són les tres i cinc minuts. (15.05 h)
Hi ha altres expressions per fer referència a horaris més imprecisos. Per exemple:
Ja és hora de marxar: són les set tocades.
Vindran a quarts de vuit.
Sistema de rellotge
Aquest sistema té com a fracció bàsica la mitja hora: per a la primera mitja hora s'afegeix l'augment respecte a l'hora ja completada, mentre que per a la segona mitja hora es resta el que falta per completar l'hora en curs. Per exemple:
Són les vuit i cinc. (8.05 h)
Són les vuit i quart. (8.15 h)
Són les vuit i mitja. (8.30 h)
Són les nou menys quart. (8.45 h)
Són les nou menys cinc. (8.55 h)
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.2.5.1)


En una bona part dels parlars del Principat de Catalunya les hores se solen expressar pel sistema del campanar, un sistema específic de la llengua catalana. En canvi, en la resta de parlars és habitual el sistema de rellotge.
Ara bé, a més dels sistemes de campanar i de rellotge, es pot usar el sistema internacional, que es basa en la indicació numèrica de dotze o vint-i-quatre hores: comença comptant de zero i s'hi afegeixen els minuts, generalment precedits de la conjunció i. També es pot afegir el mot hora (hores) i minut (minuts) a les dues parts de què està composta la notació horària. Per exemple:
Són les cinc (i) quaranta-set. (05.47)
Són les cinc hores (i) quaranta-set minuts. (05.47)
Aquest sistema se sol utilitzar en contextos en què la precisió horària és molt important, com ara horaris de transports, agendes d'actes, etc. Per exemple:
L'eclipsi començarà a les dues (hores) (i) disset (minuts). (02.17)
El vol cap a Istanbul surt a les zero (hores) (i) trenta-dos (minuts). (00.32)
Generalment, quan es fa servir aquest sistema s'usen les xifres, separant les hores dels minuts amb un punt o bé dos punts. Per exemple:
Arribo amb el tren de les 22.16.
El vaixell salpa a les 16:06.En català no és habitual utilitzar el sistema angloamericà de notació horària: s'anota i es diu les 11 h (i no les 11 a. m. o les 11 am) i les 23 h (i no les 11 p. m. o les 11 pm).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.2.5.1)


Les hores: amb lletres o amb xifres?
Com s'escriuen les hores?

Convencions. Altres convencions de la llengua

Les indicacions horàries es poden escriure amb xifres o amb lletres. Per exemple:
L'obra comença a dos quarts de deu del vespre.
Hem sortit a les 8:50.
Pots venir cap a les quatre de la tarda.
En contextos en què la precisió horària és molt important, com ara horaris de transports, agendes d'actes, etc., les notacions horàries se solen representar amb el sistema internacional i s'escriuen amb xifres. Per exemple:
El vol de les 12.45 s'endarrereix fins a les 14.35.
22.30 h Ball de festa major.
Quan les hores s'escriuen amb xifres, cal tenir en compte les indicacions següents:
Les hores i els minuts es poden separar amb un punt o amb dos punts. No és adequat fer servir la coma. Per exemple: les 10.37 o les 10:37 (i no les 10,37).Els minuts s'han d'expressar amb dos dígits. Si es tracta d'una hora en punt, es pot ometre la indicació dels minuts. Per exemple: les 10:05 (i no les 10:5), les 10 (o les 10:00).La notació pot anar acompanyada del terme hores o del símbol h (cal deixar un espai entre la xifra i el símbol). Per exemple: les 10:37 hores o les 10:37 h.També es pot posar el símbol h a continuació de la xifra que expressa l'hora i el símbol min a continuació de la xifra que expressa els minuts, i separar les hores dels minuts amb un espai. Per exemple: les 10 h 37 min.Quan es fa referència a un interval horari és possible ometre l'article definit i el símbol h després de la primera notació. Per exemple: Obert de dilluns a divendres, de 13 a 19 h.
Quan estan expressades amb xifres, les hores es poden llegir segons el sistema internacional (14.30: Són les catorze trenta). També hi ha la possibilitat d'esmentar els mots hores i minuts i de fer servir la conjunció i com a lligam (14.30: Són les catorze hores (i) trenta minuts). Ara bé, també es pot llegir l'hora segons el sistema de campanar o el de rellotge, segons el parlar.


web, pàgina web i lloc web
el web o la web?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Tecnologies de la informació i la comunicació

El terme normatiu web designa el sistema basat en
l'hipertext que permet cercar informació a internet, accedir-hi i
visualitzar-la. És una abreviació del sintagma anglès World Wide Web (que es podria traduir més o menys per teranyina mundial), que explica l'ús de les sigles WWW i W3.
Convé notar que la forma web pot ser tant substantiu masculí com femení segons quin concepte designi:
En masculí equival també a lloc web,
i fa referència al conjunt de pàgines web que una organització, una
empresa o una persona pública posa a disposició dels usuaris. Per exemple:
Avui es fa la presentació del nou web de l'empresa.
En femení
és sinònim de pàgina web, i designa el document amb informació codificada compatible amb el sistema de comunicacions de la xarxa internet. Per exemple:
Per donar-se d'alta cal clicar al botó que hi ha a la dreta de la web.


pta.
ESP
La pesseta era la unitat monetària d'Espanya i d'Andorra anterior a l'adopció de l'euro.
El símbol de la pesseta (ESP) s'escriu amb majúscules i sense cap punt. Com que es tracta d'un símbol, és invariable, és a dir, serveix per a tota mena de quantitats i no té plural, tot i que pugui semblar una forma només de singular. El símbol (ESP) es forma amb dues lletres majúscules del nom del país, ES, per Espanya, seguides d'una altra que representa la unitat monetària, P, de pesseta. Aquest símbol s'utilitza en les relacions interbancàries i en les operacions transnacionals.
També hi ha una abreviatura de pesseta (pta.), que té forma de plural per a pessetes (ptes.), que s'escriu amb minúscules i punt final. Aquesta abreviatura es pot fer servir en textos interns o d'activitats sense projecció exterior, però per als textos de circulació internacional és millor utilitzar el símbol.
En un mateix document s'ha d'evitar barrejar les diferents abreviacions (ptes., ESP).
Finalment, cal tenir en compte que tant el símbol com l'abreviatura s'usen al costat d'una quantitat escrita en xifres. Si la quantitat apareix escrita amb lletres, aleshores cal escriure sencera la paraula pessetes. Per exemple: 12.000 ESP, 12.000 ptes., dotze mil pessetes, l'estat de la pesseta.


L'expressió mirar-se el melic significa 'sentir que tot gira al voltant d'un mateix i desentendre's de l'entorn'. Per exemple: Sempre es mira el melic i no té en compte les opinions de la resta de l'equip.
Fixeu-vos que escrivim mirar-se el melic i no mirar-se al melic.
Hi ha també altres expressions amb el mateix significat: ésser (o sentir-se o creure's) el centre de l'univers (o el centre del món).


Perífrasis d'infinitiu: deure + infinitiu
Seran les tres o Deuen ser les tres?

Per expressar la noció de probabilitat, el recurs més habitual és utilitzar la perífrasi deure + infinitiu, en present o passat segons el cas. Per exemple:
Ara deuen ser les tres.
Ahir, quan va arribar, devien ser les tres.
Altres recursos per expressar el sentit de probabilitat són la perífrasi poder + infinitiu o els adverbis potser, probablement, etc. Per exemple:
Ara pot fer mitja hora que són a dins.
Potser fa mitja hora que són a dins.
En canvi, no és adequat, en els registres formals, l'ús del futur per expressar probabilitat en el present (Ara seran les tres), ni del condicional (Serien les tres o Deurien ser les tres) ni del futur perfet (Haurà viscut una mala època, perquè no fa bona cara) per expressar probabilitat en el passat.
A més, la perífrasi deure + infinitiu també pot tenir un sentit concessiu. Amb aquest valor, l'ús del futur és propi dels registres informals. Per exemple:
Deu ser molt treballadora, però és una antipàtica (i no Serà molt treballadora, però és una antipàtica).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (24.4.7e, 24.4.7f i 24.4.8d)


Apostrofació davant de essa líquida en manlleus: el striptease o l'striptease?

Davant de manlleus començats amb essa líquida seguida de
consonant s'apostrofa només l'article masculí el, amb la finalitat
d'evitar una lectura errònia dels dos mots que estan en contacte:
cal escriure l'striptease i no el striptease, l'statu quo i no el statu quo.
En canvi, no s'apostrofen ni l'article femení la ni la preposició de, ja que no hi ha cap problema de pronúncia: la schola cantorum, la Scala de Milà; la República Democràtica de Sri Lanka, la teoria de Stern.
Per
extensió, és recomanable apostrofar l'article masculí el davant
de mots començats per un grup de consonants el nom de la primera lletra de
les quals comença per vocal: l'ftalat de potassi, l'zwitterió (llegit l'esvitterió). En aquests casos, tampoc no es fa servir l'apòstrof ni amb l'article femení la ni amb la preposició de: la ftiriasi, de Schlacht.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.1.2a)


Apostrofació davant del prefix a- amb valor negatiu: la anormalitat o l'anormalitat?, la asèpsia o l'asèpsia?

Davant de mots que contenen el prefix a- amb valor negatiu, l'article femení la s'apostrofa d'acord amb les regles ortogràfiques generals que regulen l'apòstrof: l'anormalitat, l'asèpsia, l'asimetria, l'amoralitat.
En els textos que es difonen per escrit, no hi ha confusió entre l'anormalitat i la normalitat, ja que la representació gràfica resol el dubte. En canvi, oralment sí que es tendeix a pronunciar amb prou claredat la anormalitat, si és necessari, per evitar l'ambigüitat.
També s'apostrofa la preposició de quan es troba en aquestes mateixes condicions. Cal escriure, per exemple: la condició d'anormal o un seguit d'asimetries en el dibuix.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.1.1.1)


Apostrofació davant de cursiva
Apostrofació davant de títols i usos metalingüístics

Ortografia; Convencions. Tipus de lletra i cometes

En general, els articles definits el i la i la preposició de s'apostrofen davant d'una paraula o fragment escrit en cursiva, sempre que calgui segons les normes que regulen l'ús de l'apòstrof. Per exemple:
L'autora d'Olor de colònia és Sílvia Alcàntara.
L'Ara treu un nou suplement.
Has vist l'última portada d'El Temps?
Els relats d'El cafè de la Granota se situen a Mequinensa.
Ara bé, en el cas dels usos metalingüístics, que també es marquen en cursiva, se sol apostrofar l'article definit, però no la preposició de. Per exemple:
L'ai-ai és un mot que he après al Paraulògic.
L'eguassada del paràgraf anterior s'escriu amb dues esses.
El substantiu de atreure és atracció.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.1.2g)


Una onomatopeia és la formació d'un mot a partir de la imitació de sons naturals. Per exemple,  l'acció d'esternudar és atxim o atxem; l'acció de cantar és taral·larà.
Malgrat que el camp de les onomatopeies és molt lliure i creatiu, a l'hora de formar-ne de noves hi ha una sèrie de pautes o convencions que convé saber:
S'utilitza el guionet en compostos repetitius i expressius. Per exemple: bub-bub, cloc-cloc, fru-fru, nyam-nyam, tic-tac, etc.Es fa servir el signe d'exclamació en algunes expressions en què es vulgui marcar èmfasi. Per exemple: ha! ha! ha!; oh! oh! oh! (també s'hi pot posar una coma, tot i que és menys freqüent: ha, ha, ha; oh, oh, oh).Pel que fa a l'allargament de la vocal convencional, se'n solen posar tres o més. I en cas que hi hagi d'anar accent, s'ha d'escriure al final (per exemple, el so de plorar és ueeè); però també es pot representar amb accent gràfic a totes les vocals (uèèè), perquè en el món de les onomatopeies l'aspecte purament gràfic té una influència molt important, i normalment hi ha una voluntat d'exagerar.Així, es poden crear noves onomatopeies sempre que compleixin les pautes esmentades i que no presentin una grafia estrangera o de lectura difícil.


Règim verbal de annexar
Concordança de l'adjectiu annex

El verb annexar significa 'adjuntar una cosa a una altra de manera que aquella depengui d'aquesta, li serveixi de complement' i és transitiu. Per exemple:
Us annexem les fotocòpies dels certificats corresponents.
Amb aquest mateix significat es pot fer servir l'adjectiu annex amb verbs com enviar o trametre, i amb expressions com fer arribar. En aquests casos, l'adjectiu annex ha de concordar amb gènere i nombre amb el nom que determina. Per exemple:
Us trametrem annexes les fotocòpies dels certificats corresponents.
Enviarem annexa la còpia de l'escriptura al notari.
Finalment, també es pot fer servir el substantiu annex. Per exemple:
Recolliré les estadístiques en un annex (i no Recolliré les estadístiques en annex).
Us enviem, en un annex, una còpia de l'escriptura (i no Us enviem, en annex, una còpia de l'escriptura).


Es pot dir cantera o pedrera (esports) en català?

planter
La paraula cantera, en català, té els significats de 'pedra grossa', 'ganes de cantar' i 'fileta, especialment la d'alguns telers a mà, com els de teixir vellut o ris'.
Així, no es recomana usar-la per fer
referència, en esports, al conjunt dels equips inferiors d'un club
integrat per diversos equips, que tenen com a objectiu proporcionar
esportistes al primer equip.
Amb aquest significat tampoc no es recomana la paraula pedrera, que en català només designa el lloc d'on es treu la pedra que serveix per construir, pavimentar, etc.
En conseqüència, per fer referència als equips inferiors d'un club cal fer servir la paraula planter. Per exemple: Aquell davanter era del planter del Barça. Es tracta d'una extensió de sentit del significat propi del mot planter: 'lloc on hi ha les plantes nades, on es crien les plantes petites, destinades a ésser trasplantades'.


Algunes de les onomatopeies que representen sons de l'aparell respiratori són les següents:acció d'esternudar: atxim, atxem, atxif, atxumacció de dormir: bzzz, ggg, zzzacció d'aspirar fort: esnifacció d'esbufegar de cansament: humpf, uf, puf, bufacció d'esforçar-se: upa, aaa, mmm, ufacció d'ensumar: esnif, humacció d'ofegar-se: blub-blub, glu-gluacció d'eructar: burp


Algunes de les onomatopeies que representen sons d'activitats fisiològiques són les següents: acció de sentir dolor: ah, ai, oh, oi, uiacció de plorar: uè (o uèèè)acció de plorar (un nadó): enguè (o enguèèè)acció de somicar: esnifacció de mocar-se: mooc, prrtacció de dormir: zzz, gggacció de saltar: hop, doingacció de tremolar: brrr, trracció de caminar: tris-tras, tric-tracacció de gratar: rac, rec-recacció d'orinar: pxii, pxxacció de bategar: bum-bum, tum-tum, trum-trumacció d'escopir: fff, pff, pfu, puf, xuf


Algunes de les onomatopeies que representen sons d'activitats bèl·liques són les següents:acció d'explotar: bum, paf, patapam, pamacció de disparar: bang, pam, pim-pam-pum, pínyau, ratatà, ta-ta-taacció de pegar o bufetejar: plaf, plof, pam-pam, pif-pafacció de clavar (fletxa, ganivet): txac, xac, txac-txacacció de colpejar violentament: clac, pof, pim-pamacció d'ensorrar o ensorrar-se (un edifici): barrom, barrabam, barrabomacció de caure a terra: patapamacció de donar un cop fort: paf, clang


Algunes de les onomatopeies que representen sons de l'aparell digestiu són les següents:
acció de xarrupar, menjar o beure fent soroll: eslurpacció d'empassar-se: blub-blub, glupacció de menjar: nyam-nyamacció de vomitar: uagacció de fer soroll la panxa (budells buits): rau-rauacció de gargaritzar: glac-glac


Algunes de les onomatopeies que representen sons d'activitats comunicatives són les següents: acció de parlar: bla-bla-bla, patatim, patatamacció de parlar hipòcritament: nyeu-nyeu, nyau-nyauacció de parlar insistent: nyic-nyicacció de xiuxiuejar: xiu-xiuacció de cantar: taral·larà, tral·laràacció de grunyir: brrr, grr, arrg, refundefumacció de renyir: nyec-nyecacció d'assentir o pensar: mmm, oiacció de fer callar o cridar l'atenció: xit, xist, xxt, pstacció de cridar: crii, hiiacció d'aplaudir: clac, clac, clac!; clap, clap, clap!; plas-plas


Algunes de les onomatopeies que representen sons que es poden fer amb la boca són les següents:acció de fer llengotes: eeeacció de xarrupar: eslurp, xrrupacció de sospirar: ah, ai, oh, uf, pffff!acció de bufar: fff, fuuacció de tossir: ehem, tsutacció de badallar: uà, uaahacció de riure: ha! ha! ha!, uaaah!acció de riure burleta: hi! hi! hi!acció de riure irònic: he! he! he!acció d'escapar-se el riure: pfacció de singlotar: hic, hipacció de roncar: rrr, rau-rauacció de petonejar: muà, muac, txuic, xuic


Algunes de les onomatopeies que representen sons que es poden fer amb el nas són les següents: acció d'olorar o flairar: hum, esnifacció de respirar: fff, hmmacció de fer bona olor: mmmacció d'expirar: fuu, pf


onomatopeies d'activitats i sensacions humanes diverses

Algunes de les onomatopeies que representen sons de certes activitats o sensacions humanes són les següents:acció de córrer: trap-trap, trop-tropacció de sorprendre's: ahacció de dubtar: em, aaa, mmmacció de trepitjar una massa pastosa o líquida: txof, xafacció de relliscar: zuip, fiu, zasacció de xutar: tumacció de fastiguejar: ecs, puàacció d'enrabiar-se: brrr, grracció d'indignar-se: güei, xeacció d'alegrar-se: ui, xe, iupiacció de caure de cop: paf, plaf, plofacció de caure sobre una cosa tova: puf, txaf, txof, xaf-xafacció de fruir: hum, mmacció de desconfiar  o dubtar: humacció d'empassar-se saliva (perill): glubsacció de neguitejar-se (mala consciència): rau-rauacció d'actuar ràpidament: pim-pam


Algunes de les onomatopeies que representen sons que fan alguns insectes són les següents: acció de brunzir: bzzz, zum-zum, nyeeacció de cantar el grill: cri-cri, ric-ricacció de cantar  la cigala: xic-xic, zic-zic


Algunes de les onomatopeies que representen sons d'alguns mamífers són les següents: acció de grunyir (porc): gronyc, oic, oincacció de miolar: marrameu, meu, garrameu, marramauacció de roncar o esbufegar (gat): arf, rum-rumacció de grinyolar (gat): uèacció de cridar el mico: hi, iiiacció de bramular (vaca): mmm, muuacció de bramar l'ase: ihàacció de bramar el lleó: brah, graaacció de bordar (gos): bub-bubacció de cridar el ratolí: crii, iiiacció d'udolar (llop, gos): auu, ahúacció de renillar (cavall): hii, iiiacció de belar (ovella, cabra): be, bee, meacció de cridar  l'elefant: hii, iii


Algunes de les onomatopeies que representen sons d'alguns ocells són les següents:acció de cantar el colom, la tórtora: parrupacció de cloquejar (gallina): cloc, cloc-clocacció de cantar el gall: quiquiriquic, cocorococacció de cantar la gralla: txac-txacacció de cridar el tord, la guatlla, l'oreneta, el pinsà i altres ocells: titacció de piular: piu-piu, xiu-xiuacció de cridar el gall dindi: glo-glo-gloc, glu-gluacció de cantar la grua: glu-gluacció de cantar la garsa: txac-txacacció de cridar  l'ànec: coac-coac, guac-guac, qüec-qüecacció de batre les ales: flap-flap


Algunes de les onomatopeies que representen sons d'alguns amfibis i rèptils són les següents:acció de cridar la granota, el gripau (amfibis): rauc, rac-racacció de xiular la serp (rèptil): sss


onomatopeies d'eines, mecanismes i màquines

Algunes de les onomatopeies que representen sons que fan alguns mecanismes, eines o màquines són les següents:acció de rebentar o rebentar-se: bum, paf, patapaf, pumacció de saltar (aparell elèctric): pofacció d'encendre o apagar una màquina, un ordinador: bip, puitacció de bombar aire: xuf, pufacció de tancar una porta: plam, clacacció d'obrir una porta amb clau: cric-cracacció de sonar el  timbre: ring, ding-dong, tingacció d'aspirar o xuclar (aspiradora): eixlurp, xrrupacció de prémer un interruptor: clic, clecacció d'encendre o apagar un interruptor: clec, cric-cracacció d'accelerar (màquina): zumacció de sonar el telèfon: ring, dringacció de penjar el telèfon: clincacció de grapar: txac, xacacció de sonar les busques d'un rellotge: tic-tacacció de rodar: ruuu, rritacció de moure o moure's ràpidament: fiu, ziu, zis-zas


Accentuació dels adverbis acabats en -ment

Els adverbis acabats en -ment s'han format a partir de la forma femenina d'adjectius qualificatius. Per exemple, vivament s'ha format a partir de viva; ràpidament, a partir de ràpida; difícilment, a partir de difícil, que com a adjectiu invariable té, com els altres, l'opció de formar l'adverbi corresponent acabat amb -ment.
Aquests adverbis conserven l'accent de la forma de què deriven. Així, per determinar si un adverbi acabat en -ment porta accent o no, cal fixar-se en la forma femenina a partir de la qual s'ha format. Per exemple, si satisfactòria porta accent, l'adverbi satisfactòriament també. En canvi, si l'adjectiu acalorada no en porta, acaloradament, tampoc.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.1.1.6)


Algunes de les onomatopeies que representen sons que fan alguns instruments de transport són les següents:hèlice (helicòpter): flap-flap, ttt motor (cotxe, moto): rum-rum, ruuuum, brum-brumacció d'accelerar: brum, pap-pap, brraacció de frenar o xerricar la roda: hii, iiisirena del tren: tut, piip, piiií-piiií tren (mecanisme): xuc-xuc, txuf-txufsirena de vaixell: tut, mmm, pot clàxon o botzina: mec, mec-mec, moc-moctub d'escapament: taf-taf motor d'avió: bzzz, mmm, zum


Algunes de les onomatopeies que representen sons que fan alguns instruments musicals són les següents:clarí: tararí, taratí trompeta: tararà, tururut flabiol: tiroliro violoncel o violí: nyigo-nyigo cascavell: dring, dring-dring, ning-ning contrabaix: dum-dum, bling-blong flauta: tirurit, titutí guitarra: rang-catarrang, clang piano: clinc, clonc tambor: tam-tam, tampatantam


Onomatopeies d'objectes de metall, vidre, fusta, etc.

Algunes de les onomatopeies que representen sons d'alguns objectes són les següents:acció de brindar: xin-xin, clinc, dringacció de colpejar (superfície dura): toc, clocacció de rebotar o vibrar (so metàl·lic o vidrenc): clinc, bloing, clong-clong, dringacció de tocar una campana (campaneig, tritlleig): clang, clong, cling-clong, ding-dong, ning-nangacció de trencar o trencar-se una cosa sòlida: catacrac, crec, crac, croncacció de cruixir la fusta: nyecacció de desinflar (pilota, globus): fssacció d'encendre un llumí: fssacció de grinyolar una porta: nyic, nyecacció de trucar a una porta: toc-tocacció de balancejar (balancí, gronxador): zam-zam, zim-zam, ziu-zau, zum-zumacció de trontollar: tugudum, tttacció d'esquinçar (paper): critx-cratx, rac, rec, zacacció de xiular (xiulet d'àrbitre o de guàrdia): pip, pi


Algunes de les onomatopeies que representen sons de líquids són les següents: acció d'esquitxar: esplaixacció de caure o llançar a l'aigua: xof, xafacció de caure sobre una massa tova o sorrenca: plouf!, patatxaf, txaf, txofacció d'abocar un líquid: glu-glu, blop, blub-blubacció de degotar: plic-ploc, clip-clopacció de xipollejar: xip-xapacció de rajar: pxii, xiiacció de moure's fent vaivé (onada): plaf, zam-zamacció de ruixar (esprai): xum-xum, xuf-xuf


Algunes de les onomatopeies que representen sons fantàstics són les següents:
acció d'esdevenir màgic (fet sorprenent): txam, pof!acció d'aparèixer i desaparèixer: plop, plof, pupacció de cridar un monstre: grumf!acció d'udolar (fantasma): uuu, buu


Separació a final de ratlla de diftongs i triftongs

Per fer la partició d'una paraula a final de ratlla cal tenir en compte les síl·labes. Per exemple, la paraula concepte té tres síl·labes: con-cep-te. És per això que a final de ratlla no es poden separar mai les vocals d'un diftong o d'un triftong:
fei-na
mou-re
ai-gua
io-de
quo-ta
guai-ta
fè-ieu
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (3.2.1c)


Separació a final de ratlla de nombres
Separació a final de ratlla de xifres

Els nombres escrits amb xifres no es poden partir a final de ratlla, tant si porten punts o comes, com si no. Així, en comptes de fer:
una quantitat de 32.456,-
37 euros
cal fer:una quantitat de
32.456,37 euros


Separació a final de ratlla d'abreviacions
Separació a final de ratlla d'abreviatures, sigles i símbols

En general, les abreviatures, sigles i símbols no es parteixen a final de ratlla. Així, en comptes de fer:
La reunió començarà a les 11, a-
prox., perquè hi ha altres reunions abans.
cal fer:
La reunió començarà a les 11, aprox.,
perquè hi ha altres reunions abans.
Tampoc no s'ha de separar, en un canvi de ratlla, l'abreviatura i el mot que acompanya. Per exemple:
Sr. Riera (no es poden separar Sr. i Riera)
Les sigles que es llegeixen com si fossin paraules preferiblement no se separen a final de ratlla si s'escriuen totalment amb majúscules. En cas que sigui necessari per raons d'espai, han de tenir com a mínim cinc lletres, i la partició es fa d'acord amb les regles generals de la separació sil·làbica. Per exemple:
ERAS-
MUS
IN-
CAVI
o
INCA-
VI
REN-
FE


Separació a final de ratlla de mots de títols i subtítols

Els mots que formen títols i subtítols que encapçalen text no s'han de partir mai. Així, en comptes de fer:
Accentua-
ció i apostrofació
cal fer:
Accentuació
i apostrofació
Com es pot veure en l'exemple anterior,  els elements que componen un títol o un subtítol, si cal, sí que es poden separar. En cas que se separin, els  articles, preposicions i conjuncions han de passar a la línia següent, amb la resta del títol, o bé han de quedar aïllats. També cal tenir en compte que no és recomanable dissociar els mots que formen conceptes, per exemple:
Història de la literatura
universal
És preferible escriure:
Història
de la literatura universal
Finalment, si el títol porta un signe de puntuació, és el lloc idoni per separar-lo en dues parts:
Josep Carner:
llengua, prosa, poesia


participar
participació de loteria
interesar (el portador interesa x euros)

Lèxic. Lèxic especialitzat. Lleure. Turisme

El mot castellà interesa utilitzat en l'expressió que apareix als bitllets de loteria (el portador interesa la cantidad de...) no es pot traduir al català literalment. En català, el verb que hem d'utilitzar per redactar les participacions de loteria és participar.
Per tant, la manera apropiada de redactar una participació és, per exemple: Anna Duran participa amb 10 euros en el número 25398 del sorteig de Nadal.


formes dobles abreujades: partició
ús no sexista del llenguatge

Les denominacions abreujades es poden formar escrivint la terminació femenina després d'una barra inclinada. Tot i que hi ha diferents sistemes per establir quina ha de ser aquesta terminació, es recomanen les pautes següents:
Si la forma masculina no té cap marca i la femenina acaba en -a, es pot escriure una a després de la barra:
animador/a
demagog/a
També es pot escriure una -a després de la barra si el femení acaba en -a i el masculí acaba en -e o en -o:
sogre/a
monjo/a
Quan la forma femenina té la terminació -essa, s'escriu aquesta terminació després de la barra:
alcalde/essa
metge/essa
Si la forma femenina i la masculina presenten diferències ortogràfiques que no consisteixen només a afegir o canviar una vocal, s'ha d'escriure la terminació femenina des de la vocal tònica inclusivament:
beneficiari/ària
delegat/ada
directiu/iva
peruà/ana
ballarí/ina
filòleg/òloga
Quan, seguint els criteris anteriors, l'estalvi d'espai no és significatiu, s'escriuen les dues formes senceres:
ranci/rància
llec/llegaPel que fa a les denominacions dobles en plural, el criteri que es proposa és escriure la terminació del femení plural a partir de la vocal tònica:
advocats/ades
interins/ines
psicòlegs/òlogues


En alguns contextos, per indicar la possibilitat d'addició o opció entre diversos elements relacionats, es combinen les conjuncions i i o, separades amb una barra inclinada. Aquesta combinació es considera alhora copulativa i disjuntiva. Per exemple:
El clorofluorocarboni és un hidrocarbur volàtil amb àtoms d'hidrogen substituïts per àtoms de fluor i/o clor.
Aquesta fórmula és habitual de textos de caràcter breu i sintètic. En general, però, és més natural fer servir altres construccions. Per exemple:
Cliqueu a l'enllaç següent per inscriure-us al curs d'aeròbic o de boxa.
Cal que revisi el text el corrector o l'editor o tots dos.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (25.4.2g)


Definició
El currículum és un
document que conté la informació personal i els mèrits acadèmics i professionals d'una
persona que sol·licita un lloc de treball, una plaça, l'obtenció d'un
premi, etc.
Criteris generals de redacció
La
redacció del currículum ha de ser neutra, sense valoracions personals o
subjectives. Cal que sigui un text complet però breu, clar, precís,
esquemàtic i sense redundàncies. No s'hi ha d'usar cap tractament
personal, i no hi sol haver formes verbals o hi són molt escasses.
Convé
que el contingut i l'estructura del currículum s'adaptin a la finalitat
amb què es presenta, a les característiques o el perfil que es demanen
en el concurs o la convocatòria en els quals vulgui participar l'autor
del currículum. Aquesta adaptació comporta l'exclusió de determinades
dades i un grau més elevat de precisió quant a les dades pertinents o
més rellevants en cada cas.
Sovint es presenta
amb una sol·licitud o amb una carta de presentació, per especificar la
plaça a què s'aspira, per destacar la idoneïtat com a candidat o per
detallar les dades de contacte d'algunes persones per poder donar-ne
referències. També és possible que, quan les circumstàncies ho
exigeixin o ho facin aconsellable, el currículum s'acompanyi de les
fotocòpies dels documents acreditatius de les dades que s'hi expliciten.
La paraula currículum ja apareix al diccionari adaptada al català. Per tant, s'escriu amb accent sobre la i i fa el plural currículums. L'expressió llatina curriculum vitae té el mateix sentit, no porta accent, s'ha d'escriure amb cursiva i la seva forma de plural és curricula.
Estructura i continguts
Les característiques i el contingut de cada una de les parts del currículum són els següents:
1. Dades personals
S'hi
fa constar tota la informació necessària per identificar i localitzar
ràpidament el candidat: nom i cognoms, adreça (carrer, número, codi
postal, localitat), telèfon, correu electrònic, lloc i data de
naixement (població, dia, mes, any), document d'identitat, i altres
dades que es puguin considerar necessàries.
2. Educació i formació
S'hi
presenta la trajectòria acadèmica, amb els estudis realitzats i les
titulacions obtingudes: dates (se sol començar pel més recent i es va
afegint, a part, la mateixa informació per a cada curs realitzat),
organització en la qual s'ha rebut l'educació o formació i títol de la
qualificació obtinguda. Normalment s'ometen les titulacions inferiors
perquè s'han de considerar necessàries per haver pogut obtenir la
superior.
3. Experiència professional
S'hi
especifiquen les activitats professionals que s'han desenvolupat, amb
les dades corresponents: dates (se sol començar pel més recent i es va
afegint, a part, la mateixa informació per a cada lloc ocupat), nom i
adreça de la persona contractant, tipus d'empresa o sector, lloc o
càrrec ocupat, principals activitats i responsabilitats.
4. Capacitats i aptituds
S'hi
especifiquen les capacitats i aptituds personals (adquirides al llarg
de la vida i la carrera educativa i professional), socials (per
exemple, conviure i treballar en entorns multiculturals, en llocs on la
comunicació és important i en situacions on el treball en equip és
essencial), organitzatives (per exemple, coordinació i administració de
persones, projectes, pressupostos), tècniques (amb ordinadors, tipus
específics d'equips, de maquinària), artístiques (música, escriptura,
disseny), etc.
5. Idiomes
S'hi
fa constar la llengua materna i altres idiomes que es dominen. Es
valora el nivell de cada idioma (excel·lent, bo, bàsic). També es pot
distingir, excepte en el cas de la llengua materna, entre la lectura,
l'escriptura i l'expressió oral i valorar cadascun d'aquests aspectes.
6. Informació addicional
S'hi
inclou qualsevol altra informació que pugui ser interessant per al lloc
a què s'aspira: disponibilitat de viatjar, permís de conducció, vehicle
propi, associacions a què es pertany, persones de contacte, etc.
7. Datació
El
document s'acaba amb la data de tancament de les dades incloses en el
currículum (població, dia, mes, any). Opcionalment, la datació pot anar
precedida de la signatura.


CURRÍCULUM
Dades personals
Nom i cognoms: Joan Jordà Balmes
Adreça: c. del Mig, 34, 1r 2a, 08012, Barcelona
Telèfon: 93 444 44 44
Adreça electrònica: joanjb@serveisintegrals.com
Lloc i data de naixement: Barcelona, 3 d'octubre de 1980
Document d'identitat: 33333333M
Educació i formació
Postgrau de Correcció i de Qualitat Lingüística. Universitat
Autònoma de Barcelona, juny de 2007.
Certificat d'aptitud pedagògica. Institut de Ciències de l'Educació de la Universitat de Barcelona, juny de 2004.
Test of English as a Foreign Language (TOEFL). Universitat de Cambridge, febrer de 2004.
Llicenciatura en filologia catalana. Universitat de Barcelona, juliol de 2003.
Experiència professional
Corrector i traductor (català, castellà i anglès) a l'empresa Traduccions Barcelona (Barcelona), des de començaments de 2007 fins avui.
Assessor lingüístic a la Unitat d'Assessorament Lingüístic de Catalunya Ràdio (Barcelona), des de gener de 2005 fins a gener de 2007.
Editor a l'editorial Edicions Catalanes (Girona), des de novembre de 2003 fins a gener de 2005.
Capacitats i aptituds
Títol de monitor de la Direcció General de Joventut, 1999.
Coneixements mitjans d'informàtica i internet (TIC i xarxes socials).
Idiomes
Català: nivell excel·lent parlat i escrit.
Castellà: nivell excel·lent parlat i escrit.
Anglès: nivell bo parlat i escrit (TOEFL).
Barcelona, 3 de novembre de 2011


Com es diu 'azafato', 'azafata' en català?
hoste, hostessa

Un dels significats del mot hoste, hostessa és 'persona encarregada de l'acolliment en una fira, un congrés i, especialment, en les companyies aèries'. Cal tenir en compte que la forma masculina d'aquest mot és hoste, i no hostès. Per exemple:
Una hostessa de la companyia es va fer càrrec de la nena que viatjava sola.
Hi ha altres maneres de designar aquest mateix concepte, com ara assistent de vol, assistent de congressos, auxiliar de vol, etc. Per exemple:
Una assistent de vol de la companyia es va fer càrrec de la nena que viatjava sola.


Com es diu escuadra en català?
Com es diu cartabón en català?
escaire o cartabó?

Lèxic. Lèxic especialitzat. Matemàtiques

La forma escaire s'utilitza per designar eines diverses emprades en àmbits diferents i que tenen com a característica comuna que són instruments en forma de triangle rectangle.
La forma cartabó designa un tipus concret d'escaire: és l'instrument de dibuix que consisteix en un escaire en forma de triangle isòsceles. En castellà, el terme equivalent és escuadra.Cal tenir en compte que la denominació castellana cartabón, a diferència de cartabó en català, està definida en les obres lexicogràfiques de referència en castellà de manera general com a 'plantilla de
madera, plástico u otro material en forma de triángulo rectángulo
escaleno que se utiliza en delineación', concepte que correspon al genèric català escaire.


La preposició des de s'escriu sempre separada; és a dir, la forma desde no existeix. Aquesta preposició indica el punt de l'espai on comença a comptar-se una distància, el moment en què comença a comptar-se un període de temps, el punt on és qui veu, sent, etc. una realitat. Per exemple:
Vam viatjar amb tren des de Viena fins a Budapest.
Som aquí des de les quatre de la tarda.
Ja pots començar des de demà.
T'ho dic des de la meva experiència personal.
També pot introduir el primer element d'un conjunt ampli que es pren en consideració; es tracta d'un ús equivalent a 'incloent-hi'. Per exemple:
El Sergi agafa totes les feines que li surten: des de fer de cangur fins a passejar gossos.
A l'habitació dels mals endreços hi tenim des d'una cafetera fins a un puzle de mil peces.
Un sintagma encapçalat per la preposició des de pot expressar un punt a partir del qual es compta o s'estableix una escala de graus. Per exemple:
Les tarifes disponibles van des dels vint fins als vuitanta euros.
Aquest mes s'han registrat temperatures des dels quinze graus.
Si la preposició des de va seguida d'una paraula que comença amb vocal (o hac i vocal), s'apostrofa segons les normes de l'apostrofació de mots i si va seguida dels articles masculins el, els, es fan les contraccions. Per exemple:
Des d'aquí podem sentir el mar.
Des del pont ho veurem més bé.
Aquesta cova es coneix des dels anys cinquanta.
Aquesta preposició també pot anar seguida d'una oració introduïda amb la conjunció que. Malgrat que en registres informals és habitual mantenir la preposició de, en registres formals és preferible elidir-la. Per exemple:
Han posat en pràctica noves dinàmiques des que la presidenta va accedir al càrrec (preferible a... des de que la presidenta va accedir al càrrec).
Des que ha arribat la guàrdia urbana, la situació s'ha normalitzat (preferible a Des de que ha arribat...).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.4.3)


Coordinació de les preposicions amb i sense
amb sucre o sense o amb o sense sucre?

Quan es coordinen dos sintagmes preposicionals introduïts per les preposicions amb i sense per indicar una alternativa o contraposició (A la nostra botiga tenim pa amb gluten i sense gluten), es pot elidir el complement de la preposició sense per evitar la repetició. Per exemple:
Vols el cafè amb sucre o sense?
A la nostra botiga tenim pa amb gluten i sense.
A més a més, en certs contextos també es pot optar per elidir el complement de la preposició amb i mantenir el de la preposició sense. Tanmateix, cal tenir en compte que aquesta estructura, estilísticament més marcada, és pròpia de textos especialitzats, i apareix sobretot quan hi ha altres coordinacions de preposicions. Per exemple:
L'estudi premiat, elaborat pel i per a l'equip de recerca, tracta de les fibres sintètiques, amb o sense alumini, extraordinàriament resistents.
En qualsevol cas, sempre que l'ordre de les preposicions és invers cal repetir el nom:
Ho faré igualment, sense perill o amb perill.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.6.1.4 i 19.8.2)


'varis' o 'diversos'?
'tonalitats vàries' o 'vàries tonalitats'?

L'adjectiu vari, vària vol dir 'divers, diferent, variat', i es fa servir després d'un nom. Per exemple:
Ho resolien amb remeis varis.
El vestit és de tonalitats vàries.
Aquest significat també pot ser expressat amb l'adjectiu divers, diversa. Per exemple:
Ho resolien amb remeis diversos.
El vestit és de tonalitats diverses.
A més d'aquest significat, l'adjectiu divers també pot voler dir 'alguns, un cert nombre de', i en aquest cas s'anteposa al nom. En canvi, l'adjectiu vari, vària no té aquest significat i, per tant, no és adequat fer-lo servir com a indefinit o quantificador. Per exemple:
Hi ha diverses coses que vull dir-te (i no Hi ha vàries coses que vull dir-te).
A l'aparador hi ha diversos objectes interessants (i no A l'aparador hi ha varis objectes interessants).


Contacte de preposicions (àtona + tònica)
per entre els arbustos o entre els arbustos?

Quan hi ha contacte entre una preposició àtona i una de tònica, generalment es mantenen les dues preposicions. Per exemple:
En aquesta bicicleta hi poden pujar persones de fins a noranta quilos.
No ens van sorprendre perquè els vam veure arribar de dins estant.
Això no obstant, en alguns casos, com ara quan hi ha contacte d'una preposició àtona (com per i de) i la preposició tònica entre, també es pot evitar la coincidència de preposicions elidint-ne una de les dues. Per exemple:
Vam haver de passar entre els arbustos (o ... per entre els arbustos).
Aquest procés es du a terme a una temperatura de 100 a 150 graus (o ... d'entre 100 i 150 graus).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (19.7b)


Règim nominal de gust, olor i pudor
gust a o gust de?, olor a o olor de?, pudor a o pudor de?

gust de
olor de
pudor de
Per enllaçar els complements dels noms que tenen a veure amb les percepcions i sensacions la preposició adequada és de: gust de, olor de, pudor de, soroll de, remor de, so de. Per exemple:
Aquest pastís té gust de llimona.
Sento olor de roses.
Fa pudor de cremat.
No obstant això, el verb pudir regeix la preposició a. Així, es diu:
Pudia a all, no es podia estar a prop seu.
L'abric put a fregit.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (14.6.2a)


Preposició de seguida d'infinitiu: subjecte, atribut o complement directe

De + infinitiu: subjecte o atribut
Quan un infinitiu fa de subjecte o d'atribut d'una oració i va posposat al verb principal, es pot introduir amb la preposició de. Per exemple:
Em dol (de) fer-ho d'aquesta manera (subjecte posposat).
La meva intenció era (de) cridar l'atenció sobre aquella injustícia (atribut).Ara bé, amb funció de subjecte, la preposició de no és possible amb verbs de necessitat com caldre i valer més (Cal anar-hi, Val més que callis), però és opcional amb altres verbs amb un significat proper, com tocar, convèncer, bastar o anar bé. Per exemple: Ara li toca (de) triar a ella; M'aniria bé (de) quedar a les vuit.
Tampoc no és possible amb verbs d'argumentació (demostrar, mostrar, provar, implicar, comportar, suposar, inferir-se o significar). Per exemple: Ho demostraria comprar el seu llibre.
De + infinitiu: complement directe
La preposició de és opcional quan un infinitiu fa de complement directe de certs verbs que expressen voluntat, intenció o desig (aconseguir, acordar, admetre, afirmar, cercar, consentir, creure, decidir, desitjar, esperar, oferir, permetre, prohibir, refusar, resoldre, etc.). També amb el verb gosar. Per exemple:
Han acordat (de) dirigir l'empresa familiar.
M'han ofert (de) fer una obra de teatre.
No gosava (de) dir-li que l'estimava.Hi ha casos, però, en què és obligatori introduir l'infinitiu en funció de complement directe amb la preposició de. Es tracta de verbs com ara mirar ('procurar'), pregar, provar, dir ('proposar') o assajar. Per exemple:
Mira de fer l'esforç d'entendre la situació.
Ens va dir d'anar al cinema.
Va provar de posar-se en la seva pell.
En canvi, els verbs poder, deure, soler, voler, els verbs de percepció sentir i veure, i els verbs causatius fer i deixar, no admeten la preposició de davant d'un infinitiu que fa de complement directe. Per exemple:
No puc comprar res.
L'he sentit cridar.
No la deixen opinar.
Cal tenir en compte que el verb saber només accepta la preposició de en algun cas restringit. Per exemple: Encara no sap de llegir (saber de lletra). En la resta de casos, no l'admet.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (26.5.1)


El mot crac s'ha adaptat per designar la persona que destaca en una especialitat. Es tracta d'un sinònim del mot as i s'utilitza com a mot masculí per fer referència tant a homes com a dones. Per exemple:
L'autor del gol va ser el crac argentí.
La Maite és un crac en informàtica.
A més de crac, hi ha altres mots que volen dir el mateix: geni, virtuós, mestre, entès. Segons el context, també es pot fer servir un adjectiu: destre, hàbil, capaç, enginyós, etc.; per exemple: Sempre se surt amb la seva, és una noia molt hàbil.


Les abreviatures dels mesos de l'any es formen seguint una de les normes generals de formació d'abreviatures. S'escriu la primera síl·laba i les consonants de la síl·laba següent anteriors a la primera vocal:
gener: gen.
febrer: febr.
març: no s'abreuja
abril: abr.
maig: no s'abreuja
juny: no s'abreuja
juliol: jul.
agost: ag.
setembre: set.
octubre: oct.
novembre: nov.
desembre: des.
Els mesos de març, maig i juny no s'abreugen perquè són paraules d'una sola síl·laba.
Dins d'un text convé fer servir la forma sencera dels mesos, ja que sempre és més clar el mot sencer que l'abreviatura, encara que aquesta sigui força coneguda. Cal reservar, doncs, les abreviatures per a les llistes o classificacions, els gràfics, les taules o quadres estadístics, els textos publicitaris, etc.
Un altre sistema d'abreviació dels noms dels mesos són els codis. D'aquesta manera, s'abreugen també els mesos de març, maig i juny:
gener: GN
febrer: FB
març: MÇ
abril: AB
maig: MG
juny: JN
juliol: JL
agost: AG
setembre: ST
octubre: OC
novembre: NV
desembre: DS
Tenint en compte, doncs, que hi ha dos sistemes a l'hora d'abreujar els mesos, cal adoptar un dels dos criteris (abreviatura o codis) i mantenir-lo al llarg d'un document per coherència.


caure/tirar al terra o a terra?
collir/agafar del terra o de terra?

En català, per expressar la idea de moviment fins al contacte amb el paviment, es fa servir la construcció a terra quan va precedida de verbs que tenen un valor direccional, com ara caure, tirar o llançar, anar-se'n, arribar, etc. Paral·lelament, per expressar el moviment d'aplegar objectes del paviment, com ara collir, recollir o agafar, s'usa la forma de terra.
No és adequat, doncs, l'ús d'aquestes construccions amb l'article (és a dir, al terra o del terra). Per exemple:
El noi anava despistat i va caure a terra.
Cull els pantalons de terra.


mentre
Mentre (i no mentres) és una conjunció que pot tenir un valor temporal i, com a conjunció, sempre enllaça dues oracions, és a dir, sempre
expressa la relació de subordinació entre dues oracions. Per exemple:
Mentre et dutxes començaré a fer el dinar.
A més, també pot tenir un valor condicional. Per exemple:
Mentre faci la feina que li toca, tot anirà bé.
mentrestant
Mentrestant és un adverbi i, per tant, no enllaça cap element sinó que funciona sol i expressa una
circumstància en relació amb l'element que
modifica. Concretament expressa el temps durant el qual s'esdevé una cosa. Per exemple:
Vindré dissabte; mentrestant, fes el que puguis.
L'ús de la conjunció mentre amb el valor de mentrestant no és adequat. Per exemple:
Ves fent cua; jo, mentrestant, aparcaré el cotxe (i no Ves fent cua; jo, mentre, aparcaré el cotxe).
mentre queMentre que (i no mentres que) és una locució conjuntiva que té valor adversatiu. Entre les dues oracions que enllaça cal que hi hagi realment una idea de contrast i no de simultaneïtat. Per exemple:
Tu treballes mentre que ell viu de renda.
A més, cal tenir en compte que la locució mentre que no té el sentit temporal de mentre. Per exemple:
En Lluc feia el dinar mentre en Toni estenia la roba (i no En Lluc feia el dinar mentre que en Toni estenia la roba).


dubtar (règim preposicional)
'dubtar de', 'dubtar sobre' o 'dubtar entre'?

El verb dubtar, quan s'utilitza intransitivament en el sentit d''estar en dubte' o 'desconfiar', pot regir la preposició de. Per exemple:
És molt indecís; sempre dubta de tot.
Des d'aquell incident, dubta de mi.
També pot regir les preposicions sobre o entre,
que li atorguen diferents matisos semàntics. Per exemple:
Dubtem entre una pel·lícula de ficció i una de por.
El mestre dubtava sobre si els alumnes tindrien prou capacitat o no per superar l'examen final.
Això no obstant, quan
darrere de la preposició hi ha un infinitiu, en registres formals generalment s'usa la preposició a (o de). Per exemple:
No va dubtar a sacrificar-se per la família (o No va dubtar de sacrificar-se per la família).
No dubtis a contactar amb mi (o No dubtis de contactar amb mi).


En català, per expressar la dimensió de qualsevol cos en direcció vertical, sigui quin sigui, es poden fer servir les formes alçària, alçada i altura, tot i que quan es parla específicament de quant mesura una persona o un animal, la forma que es fa servir més habitualment és alçada. Per exemple:
L'alçària d'aquest pic és de 5.000 metres.
Calculeu l'altura d'aquest triangle rectangle.
Quant fa d'alçada, la Maria?
D'altra banda, la forma altura serveix per designar la
distància vertical d'un punt a la superfície de la Terra o a qualsevol
altre terme de comparació. Per exemple:
Vola a una gran altura.
Es va enlairar fins a una altura de mil metres.
També hi ha el terme altitud, que designa específicament l'altura d'un punt de la Terra respecte al nivell del mar i que s'aplica, per exemple, a turons, muntanyes, pics, etc. Per exemple:
L'Everest té 8.848 m d'altitud.
L'expressió a l'altura de té el significat 'al mateix paral·lel d'un lloc'. Per exemple:
Es van trobar a l'altura de València.
També té el significat 'en un grau prou alt per estar en consonància amb una cosa, amb algú, amb una situació'.  Per exemple:
Va saber estar a l'altura de les circumstàncies.
No va estar a l'altura del que s'esperava d'ell en aquella ocasió.


Les preposicions a, de, en i amb davant de la conjunció que
t'adones de que o t'adones que?

Hi ha verbs que regeixen les preposicions a, de, en i amb, com ara adonar-se de, confiar en, comptar amb o oposar-se a, entre molts altres. Per exemple:
T'adones de la gravetat d'aquesta qüestió?
Sempre confia en la bona voluntat dels altres.
Cal comptar amb l'ajuda que rebrem demà.
El director s'oposa a la modificació dels horaris.
Ara bé, quan aquests verbs es troben davant d'una oració introduïda per la conjunció que, la preposició s'elideix en els registres formals. Per exemple:
T'adones que la situació és molt greu?
Sempre confia que pot tenir l'ajuda dels altres.
Cal comptar que demà rebrem més ajuda.
El director s'oposa que es modifiquin els horaris.
L'elisió de la preposició també es produeix quan l'oració introduïda per la conjunció que no depèn d'un verb, sinó d'un nom o d'un adjectiu. Per exemple:
No hi ha hagut cap objecció que els nens dormin sols al refugi.
La probabilitat que el Barça perdi demà és remota.
Se sentia orgullosa que tots els seus alumnes haguessin aprovat.
En el cas de la preposició a i, en alguns casos, de en, l'elisió genera construccions molt forçades. En aquests casos, és habitual el contacte entre la preposició i la conjunció en els registres informals, tot i que en els registres formals cal evitar-lo. Per evitar el contacte, es pot elidir la preposició o també es poden fer servir altres recursos. Per exemple:
El director s'oposa al fet que es modifiquin els horaris.
El director s'oposa a modificar els horaris.
El director s'oposa a la modificació dels horaris.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (26.4.1.2 i 26.4.1.3)


La perífrasi venir + gerundi, que es fa servir per referir-se a una situació que es projecta en el temps fins al moment que es pren com a referència, no és acceptable i, per tant, cal recórrer a altres construccions. Per exemple:
Fa cinc anys que reivindiquen un nou conveni laboral (i no ...venen reivindicant un nou conveni laboral).
Convé notar que no presenta cap problema la coincidència del verb venir amb un gerundi quan indica desplaçament. Per exemple:
La nena ve cantant pel passadís.
Quan em veia, sempre venia corrent a abraçar-me.


Es pot dir provar (un aliment, una beguda, una sensació, etc.) en català?
provar o tastar?

tastar
En català, el verb que té el significat de 'prendre una petita quantitat d'un menjar o una beguda, per apreciar-ne el gust' és tastar, i no provar. Per exemple:
Si no tastes la tonyina, no sabràs si t'agrada.
Tasta la sopa, que em sembla que no hi ha prou sal.En el sentit figurat d''experimentar una sensació, un plaer, etc.', també es fa servir tastar:
Ha tastat el poder i s'ha trastocat.
Ja has tastat el geni del nou encarregat?


Ús de la preposició de amb altres
altres, uns altres o d'altres?; entre altres o entre d'altres?

Les formes uns altres, altres o d'altres poden fer de subjecte amb un nom explícit o elidit. Per exemple:
La lingüista defensa aquesta teoria i uns altres / d'altres / altres experts en llengua també.
Alguns han fet vaga, uns altres / d'altres / altres han treballat.
Aquestes tres formes també poden fer la funció de complement directe amb el nom explícit. Ara bé, en els casos de pronominalització amb el pronom feble en, s'usa només d'altres o uns altres (i no altres). Per exemple:
Encara hem de presentar unes altres / d'altres / altres propostes.
Si no t'acaben d'agradar aquestes arracades, te n'ensenyaré unes altres / d'altres.
D'altra banda, en posició de complement d'una preposició, tant hi pot aparèixer uns altres com altres. A més, la construcció d'altres també és possible amb preposicions com amb, entre, cap a o contra. Per exemple:
No es plany d'aquests errors sinó d'uns altres (i no ...sinó de d'altres).
Barreja d'espècies com ara cúrcuma, pebre i coriandre, entre altres / entre d'altres.
Voldria comparar aquests fets amb altres / amb uns altres / amb d'altres de semblants.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (17.4.3.1)


ésser de + infinitiu: ser d'agrair, ser d'admirar

En català es fa servir, amb valor passiu, la construcció ésser de seguida d'un infinitiu que expressa un procés mental (com ara agrair, lamentar, plànyer, suposar, etc.) i és sinònima de les perífrasis d'obligació caldre + infinitiu o haver de + infinitiu. Per exemple:
És d'agrair que ens ho hagin preguntat (equivalent a Cal agrair que ens ho hagin preguntat).
És de suposar que aviat trobaran una solució satisfactòria (equivalent a Hem de suposar que aviat trobaran una solució satisfactòria).
Finalment, cal indicar que també són possibles les construccions ser d'admirar, ser de plànyer i ser de témer amb un subjecte. Per exemple:
La teva germana és d'admirar.
A la nit, aquests bars són de témer.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (23.2.3c)


La construcció altres + numeral (per exemple,
altres dos) no és adequada en català. Es pot fer servir la construcció numeral + més (dos més) o bé la construcció numeral + altres + nom (dues altres coses). Per exemple:
Han arribat dues noies més.
Avui hem escrit cinc articles. Demà n'escriurem dos més.
Quan acabem aquesta, pintarem dues altres parets.
Convé notar que, quan la construcció altres + numeral va precedida d'article, ja és adequada:
Les altres cinc cadires estan trencades.
Els altres deu alumnes faran la classe en aquesta aula.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (17.4.3.1)


Plural de clau: punts claus o punts clau?, paraules claus o paraules clau?

El nom clau sovint es fa servir en aposició a un altre nom per indicar que alguna cosa és essencial, indispensable. De vegades hi ha vacil·lació pel que fa a la concordança quan acompanya un nom en plural. Per exemple:
Són clau / claus per a la ciutat els nous projectes d'urbanisme.
Ara bé, en els registres formals en general es manté la forma invariable. Per exemple:
un punt clau, uns punts clau
una peça clau, unes peces clau
una paraula clau, unes paraules clau
un aspecte clau, uns aspectes clau
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (14.6.3c)


Concordança entre un adjectiu i dos o més noms

Quan un adjectiu complementa dos o més noms que tenen gènere diferent, l'adjectiu hi concorda en masculí plural. Per exemple:
En aquest carrer hi ha cotxes i furgonetes abandonats.
S'han comprat un tamboret i una cadira rústics.
Ara bé, si es vol evitar el contacte entre un nom femení i un adjectiu masculí, una opció és invertir l'ordre dels noms per tal que el masculí aparegui immediatament abans de l'adjectiu o bé repetir l'adjectiu darrere de cada nom. Per exemple:
En aquest carrer hi ha furgonetes i cotxes abandonats.
S'han comprat un tamboret rústic i una cadira també rústica.
En canvi, si l'adjectiu va davant dels noms, només concorda en gènere i nombre amb el primer element. Per exemple:
Els demanen la màxima dedicació i esforç.
Heu fet molt bones reflexions i suggeriments.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (25.4.7a i 25.4.7b)


Verb caure en sentit pronominal: caure's o caure?, es cau o cau?

Un dels significats més habituals del verb intransitiu caure és el d''una cosa, desprendre's d'allò que li impedia de cedir a l'acció de la gravetat'.
Aquest verb no té forma pronominal (caure's) i, per tant, no és adequat usar-lo pronominalment. Per exemple:
Les fulles dels arbres cauen (i no es cauen).
Ja li han caigut totes les dents de llet (i no se li han caigut).
Els exploradors han caigut a terra de tan cansats que estaven (i no s'han caigut).
Cal no confondre aquest ús pronominal del verb caure, que és inadequat, amb l'ús adequat de pronoms febles reflexius de persona, que són necessaris en determinats contextos. Per exemple, a la frase M'ha caigut l'ungla del dit gros el pronom em fa la funció de complement indirecte i és necessari: l'ungla del dit gros ha caigut a mi. En canvi, no és adequada l'oració Se m'ha caigut l'ungla del dit gros.


Els mots hem, em i amb, malgrat que en un context oral poden tenir una pronúncia similar, tenen usos i significats diferents. Per tant, cal fer servir l'un o l'altre segons el context:
hem
La forma hem és l'auxiliar d'un temps compost, la primera persona del plural del perfet d'indicatiu, i sempre va seguit d'un participi (del verb que sigui): hem + participi. Per exemple:
Hem decidit que anirem a viure junts.
Hem dit de fer-ho tan aviat com sigui possible.
em
La forma em és un pronom feble de primera persona que s'utilitza quan cal substituir un complement verbal (equivalent a 'a mi') o quan és la marca de primera persona d'un verb pronominal. Per exemple:
Em va donar les claus. ('va donar les claus a mi')
Em vaig barrejar amb els revoltats. (del verb pronominal barrejar-se)
amb
La forma amb és una preposició que expressa acompanyament, contacte, instrument, mitjà, etc. Per exemple:
Amb ell tot és més fàcil del que em pensava.
Va obrir la porta amb una radiografia.


De vegades és difícil establir la frontera entre els substantius capsa i caixa. Les diferències fonamentals entre tots dos mots es troben en la mida i els usos habituals. El mot capsa fa referència a un receptacle més aviat petit, generalment amb tapa, d'un material rígid, que se sol fer servir per guardar objectes. En canvi, el mot caixa designa un receptacle més gran, també d'un material rígid, que se sol utilitzar per transportar coses. Per exemple:
Guardo les píndoles en una capsa rodona.
Li vaig regalar una capsa de bombons pel seu aniversari.
Per mantenir l'ordre a casa, em van molt bé les capses de sabates.
Vols dir que necessites una altra capsa de clips?
Hem embalat els mobles en caixes.
A la fira he comprat dues caixes de taronges.
La caixa d'eines ocupa molt d'espai dins l'armari.
Els distribuïdors ens van fer arribar sis caixes de llibres.
Cal tenir en compte que hi ha casos lexicalitzats en què, independentment de les característiques i els usos, es fa servir només un dels dos termes, com ara caixa forta.


Nominalització de l'infinitiu: El dedicar-se als fills o La dedicació als fills?

Generalment, un infinitiu porta article (o un altre determinant) quan ja s'ha lexicalitzat com a nom o bé funciona sintàcticament com un nom. Per exemple:
El saber no fa cap nosa.
El menjar d'avui és excel·lent.
El parlar d'aquest indret m'agrada molt.
Té un somriure que m'enamora.
El seu caminar és graciós.
Hi ha, però, certs casos en què l'infinitiu, malgrat que funciona sintàcticament com un verb, admet l'ús de l'article el. Ara bé, malgrat que aquesta construcció és possible, no és l'opció més habitual, perquè en general es fan servir altres solucions:
Mantenir l'infinitiu sense article. Per exemple: Pensar que li havien pres el pèl el feia enfadar (en lloc de El pensar que li havien pres el pèl...).Fer dependre l'infinitiu de noms genèrics com fet o manera. Per exemple: El fet de ser criticada l'amoïnava (en lloc de El ser criticada l'amoïnava).Substituir l'infinitiu per un substantiu. Per exemple: La dedicació als fills li omple la vida (en lloc de El dedicar-se als fills li omple la vida).
Finalment, cal recordar que en algunes frases fetes o expressions més fixades també s'ha lexicalitzat l'ús de l'article. Per exemple:
Que el llegir no ens faci perdre l'escriure.
Sempre em toca el rebre.
Mal m'està el dir-ho.
Al meu entendre, no hem d'utilitzar aquesta expressió.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (14.5c)


Infinitiu independent amb valor de necessitat o obligació: Recordar que... o Cal recordar que...?

No és acceptable l'ús de l'infinitiu independent en què hi ha implícit un verb com caldre, convenir o voler. Per exemple:
Cal recordar que heu de ser puntuals (i no Recordar que heu de ser puntuals).
Convé dir que les jugadores més joves han fet molt bon paper (i no Dir que les jugadores més joves han fet molt bon paper).
Volem destacar el nostre agraïment a tots els participants (i no Destacar el nostre agraïment a tots els participants).
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (24.6.1c)


Lèxic. Lèxic especialitzat. Alimentació. Gastronomia

La forma castellana churrasco designa la carn, generalment trossos grossos del costellam del bou o la vedella, cuita a
la brasa o en una graella a l'estil de l'Amèrica del Sud, especialment
de l'Argentina, l'Uruguai i el Brasil.
El terme català normalitzat per designar aquest tipus de carn és xurrasco, adaptat amb x.


Guionet de exlibris: ex-libris o exlibris?

La forma exlibris es considera un mot compost (en aquest cas manllevat del llatí) i, com a tal, s'escriu de manera aglutinada, sense espai ni guionet.
Es fa servir per fer referència a la inscripció, generalment impresa en un full petit, sovint amb un gravat, que es posa als llibres d'una biblioteca per indicar-ne la propietat, i també per fer referència al motlle, generalment de boix, on hi ha gravada aquesta inscripció per estampar.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.4.2.1c)


Guionet en els compostos cultes
Accentuació i pronunciació dels compostos cultes

Els compostos cultes són aquells el primer
element dels quals és una forma prefixada acabada en -o i
de vegades en -i (per exemple, afro-, economico-, fisico-, hispano-, labio-, psico-, socio-; denti-, pisci-), i s'escriuen sempre sense guionet. Per exemple: afroasiàtic, economicofinancer, fisicoquímic, hispanoamericà, labiodental, psicopedagog, sociocultural; dentinasal,
piscicultura.
Si el segon component comença amb s- o r-, aquestes consonants no es doblen encara que representin un so de essa sorda o erra vibrant, respectivament, entre vocals. Per exemple: economicosocial, higienicosanitari, grecoromà, ludicorecreatiu.
Pel que fa a l'accentuació, només conserven l'accent del
segon element, és a dir, l'accent recau a l'última síl·laba tònica de la
paraula. És per això que si el primer element normalment s'escriuria amb accent, en el compost el perd: politicosocial i no políticosocial.
Finalment, quant a la pronúncia, la o amb què acaba el primer element en general es neutralitza en els parlars orientals perquè està en posició àtona.
Font: Ortografia catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (4.4 i 4.4.2.1b) i Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (12.7.1a)


Els adjectius pròxim, pròxima i proper, propera són sinònims i indiquen localització espacial i temporal ('el primer a presentar-se en l'espai, en el temps o en l'ordre lògic'). Poden aparèixer anteposats o posposats al nom que acompanyen, tot i que és més habitual que se situïn davant del nom. Per exemple:
La reunió es farà el pròxim dia que vingui el director.
La propera vegada m'avises amb antelació.
Cal tenir en compte, però, que en certs contextos és més habitual fer servir altres expressions, com ara vinent, que ve, entrant... Per exemple:
La setmana que ve anirem a esquiar.
Organitzarem aquesta trobada l'any vinent.
A més, hi ha contextos en què no cal afegir-hi cap referència temporal perquè és redundant. Per exemple:
Aquesta matinada les temperatures baixaran, en lloc de Aquesta pròxima matinada...


El plural de home llop és homes llop.
Aquesta mena de compostos s'escriuen separats i sense guionet.


Les formes cita i citació tenen significats diferents.
El substantiu cita fa referència a l'acció d'assenyalar dia, hora i lloc, per veure's i parlar dues o més persones. Per exemple: Demà tinc una cita a les deu.
En canvi, el substantiu citació designa el text d'un autor que s'addueix en suport d'una opinió, d'una regla, etc. Per exemple: Va fer una citació llarguíssima de Sagarra. Aquest nom també es fa servir, en l'àmbit del dret i l'administració, per referir-se a l'ordre o el document per mitjà del qual una autoritat demana la presència d'algú en un lloc, per exemple: He rebut una citació del jutjat.
Així, en una frase com ara Les cites d'aquell llibre estan farcides d'errors cal substituir el mot cita per citació: Les citacions d'aquell llibre estan farcides d'errors.


reprendre
El verb que designa l'acció de 'continuar (alguna cosa que havia estat interrompuda)' és reprendre i no reemprendre. Per exemple:
L'orador, després d'un descans d'un quart, va reprendre el seu discurs.
Ara no faig res, però aviat reprendré les meves tasques.


córrer a càrrec, anar a càrrec o ser a càrrec?
va a càrrec o és a càrrec?

En català, el verb que habitualment acompanya la locució a càrrec de, en el sentit de 'sota la responsabilitat
d'algú', és ser o ésser, i també es fa servir amb els verbs anar o estar. Per exemple:
La correcció del text és a càrrec del millor assessor
lingüístic de l'empresa.
L'organització de la festa va a càrrec dels alumnes de segon de batxillerat.
La venda dels números de loteria està a càrrec de cinc socis.
En canvi, no és adequada l'expressió córrer a càrrec.


Perífrasis d'infinitiu: Teniu que estudiar o Heu d'estudiar?
Hi ha que fer un viatge o Cal fer un viatge?

Per expressar una obligació, una necessitat o una conveniència que s'ha de complir, es poden fer servir diverses construccions. Les més habituals són les següents:
haver de + infinitiu. Per exemple: He de presentar l'informe demà al matí. caldre + infinitiu (o caldre que + verb en subjuntiu). Per exemple: Cal treballar amb un casc de seguretat, Cal que treballem amb un casc de seguretat. ser necessari + infinitiu (o ser necessari que + verb en subjuntiu). Per exemple: És necessari canviar l'hora del rellotge, És necessari que es canviï l'hora del rellotge.
La perífrasi tenir de + infinitiu, usada en la llengua antiga, actualment no es fa servir en registres formals.
En canvi, no són acceptables altres construccions que expressen el mateix sentit, com ara les següents:
tenir que + infinitiu. Per exemple: Si voleu aprovar les oposicions heu d'estudiar de valent (i no Si voleu aprovar les oposicions teniu que estudiar de valent). haver-hi que + infinitiu (o haver-n'hi que + infinitiu). Per exemple: Hem de fer un viatge a Dublín (i no Hi ha que fer un viatge a Dublín).ser precís + infinitiu (o bé, ser precís que + verb en subjuntiu). Per exemple: Cal sortir de l'edifici quan soni l'alarma (i no És precís sortir de l'edifici quan soni l'alarma).


Els verbs citar i esmentar tenen significats diferents.
El verb esmentar significa 'fer esment d'algú o d'alguna cosa'. Per exemple:
Esmenteu tres exemples sobre aquest tema.
Durant la conversa no van esmentar-lo en cap moment.
El verb citar té els significats següents:
'Reproduir oralment o per escrit paraules d'un autor o d'un altre text en suport del que es diu'. Per exemple: La professora citava contínuament fragments de Plató.'Avisar algú perquè es presenti a una hora concreta en un lloc determinat'. Per exemple: Van citar els jugadors a les dotze per a l'entrenament.'Assenyalar algú com a digne d'admiració, d'atenció, com a exemple'. Per exemple: Durant el discurs el conferenciant va citar la seva mare com a exemple de superació. Convé assenyalar que, amb aquest significat, també es pot utilitzar el verb esmentar: Durant el discurs el conferenciant va esmentar la seva mare com a exemple de superació.
En canvi, el verb citar no té el significat de 'dir, esmentar'. Així doncs, cal dir:
La persona esmentada al final de l'article és l'avi de la Júlia (i no la persona citada).
Finalment, el nom que correspon al verb citar és citació (i no cita).


L'adverbi així, que significa 'd'aquesta manera' pot anar reforçat amb la conjunció doncs. La combinació d'aquests dos elements s'escriu separada per una coma: així, doncs. Per exemple:
Així, doncs, no cal que vinguis.
Així, doncs, no aniràs al cinema?
Ara bé, aquesta combinació s'ha anat lexicalitzant i, actualment, també és possible escriure-la sense cap coma enmig: així
doncs. Per exemple:
Així
doncs, no cal que vinguis.
Així doncs, no aniràs al cinema?


Només (de) + infinitiu amb valor temporal

La construcció només (o només de) seguida d'infinitiu és adequada en català amb valor temporal de simultaneïtat o seqüenciació, quan significa 'immediatament després'. Per exemple:
Només (de) veure'l a l'aeroport li van saltar les llàgrimes d'emoció.
Amb el mateix sentit també es pot fer servir la locució tot just seguida d'un infinitiu, i fins i tot els adverbis sols (o sols de) i solament (o solament de). Per exemple:
Tot just sortir del metro, va començar a ploure.
Altres expressions que també s'acostumen a fer servir en català amb aquest sentit són així que i tan bon punt. Per exemple:
Així que va arribar a casa, va sonar el telèfon.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (31.4.2.1h)


no obstant, no obstant això o això no obstant?
no obstant + SN, no obstant que i no obstant haver

Aquesta locució adverbial es fa servir en general per contraposar dos fets o dues accions, o per expressar una restricció. Es pot fer servir sola o acompanyada del mot això, ja sigui anteposat o posposat: no obstant això o això no obstant. La construcció amb això és més habitual en els registres formals. Per exemple:
Ell ja sabia que allò no estava bé i, no obstant, va fer trampes a l'examen.
No podíem sortir de casa; no obstant això, ens ho vam passar molt bé.
Li vaig dir que s'ho rumiés. Això no obstant, no em va fer cas.
En registres formals també es fa servir no obstant com a locució prepositiva, i llavors va seguida d'un sintagma nominal amb article definit (el, la, els, les), d'una oració introduïda per que o d'una oració en infinitiu compost equivalent a malgrat:
No obstant l'ordre de la jutgessa, l'home va continuar sense pagar el lloguer.
L'Ajuntament executarà el projecte, no obstant que els veïns no hi estan d'acord.
No obstant haver arribat a temps, no ens van deixar entrar.
Font: Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans (30.3.3g)


'després de' + infinitiu o 'després que' + verb?
Oracions temporals amb 'després'

Per expressar posterioritat, es poden fer servir les construccions després de + infinitiu o després que + verb. Per exemple:
Després de saber la desgràcia, va trucar a la policia.
Després que va saber la desgràcia, va trucar a la policia.
Pel que fa a l'última construcció, després que + verb, aquest verb pot anar tant en indicatiu com en subjuntiu, amb algun petit matís de significat:
Si la subordinada té un caràcter hipotètic, es construeix amb subjuntiu. Per exemple: Ens n'anirem després que arribin ells.Si fa referència a una situació real (designa fets ja ocorreguts), s'usa generalment l'indicatiu però el subjuntiu també hi és possible (sobretot en llenguatge periodístic). Per exemple: El va anar a veure després que el seu germà li ho va demanar (o ...després que el seu germà li ho demanés).


a sobre de la taula o sobre la taula?
Preposicions locatives

Les preposicions locatives poden introduir un complement amb la preposició de o sense, tot i que en uns casos (dalt, dins, dintre...) és més habitual l'ús d'aquesta preposició de que en d'altres (rere, sobre, sota o vora). Per exemple:
Les nenes són sobre el banc (o sobre del banc).
Les monedes són dins de la bossa (o dins la bossa).
Aquestes preposicions, tret de lluny, poden anar precedides de la preposició a. Per exemple:
Deixa el llibre (a) damunt la taula.
L'estació de tren no és lluny de casa.
Ara bé, les preposicions sobre, sota, vora i prop, si no duen explícit el complement, necessiten obligatòriament la preposició a. Per exemple:
El meu germà viu molt a prop.
S'ha comprat un apartament nou i té el mar molt a la vora (cal notar que amb la preposició a el mot vora necessita l'article: a la vora).


Ús de les preposicions 'davant', 'darrere'
Ús dels adverbis 'davant', 'darrere'

Els mots davant i darrere, seguits opcionalment de la preposició de, poden funcionar com a preposicions i introduir un complement. Per exemple:
Van quedar davant (de) la catedral.
Darrere (de) les muntanyes hi ha el poble.
Aquestes preposicions també poden anar introduïdes per la preposició a o la contracció al (a davant de o al davant de, a darrere de o al darrere de). En aquests casos la preposició de també es pot elidir. Per exemple:
Seu a/al davant (de) l'aparell.
És a/al darrere (de) la columna.
Els mots davant i darrere també poden fer la funció d'adverbis. En aquests casos són un complement verbal i poden anar introduïts per la preposició a o per la contracció al. Per exemple:
És davant / És a davant / És al davant.
És darrere / És a darrere / És al darrere.


el Putget, el Puget o el Putxet (barri de Barcelona)?

el Putxet
D'acord amb la normativa vigent, el nom d'aquest barri barceloní és el Putxet.


'No l'han deixat parlar' o 'No han deixat que parli'?
'Vaig veure'l fugir' o 'Vaig veure que fugia'?
Alternança d'infinitiu i subordinada amb la partícula 'que' amb 'fer' i 'deixar' i els verbs de percepció

Els verbs deixar i fer i els verbs de percepció com ara sentir i veure poden portar com a complement directe una oració d'infinitiu o una subordinada amb que + verb.
En el cas que el complement sigui una oració subordinada introduïda amb la partícula que, els verbs com deixar i fer seleccionen un verb en subjuntiu en la subordinada. Per exemple:
Els pares no han deixat parlar el seu fill en tot el sopar.
Els pares no han deixat que el seu fill parli en tot el sopar.
El professor va fer riure els alumnes amb aquell acudit.
El professor va fer que els alumnes riguessin amb aquell acudit.
En canvi, els verbs de percepció construeixen la subordinada amb un verb en indicatiu. Per exemple:
He sentit dir a la Júlia moltes bestieses.
He sentit que la Júlia deia moltes bestieses.Vaig veure'l fugir davant meu.
Vaig veure que fugia davant meu.


'ordenar' + infinitiu o 'ordenar que' + verb en subjuntiu?
Alternança d'infinitiu i subjuntiu en verbs d'ordre i influència

Amb els verbs d'ordre i influència, com ara ordenar, manar, permetre, prohibir, aconsellar, dir, etc., una oració d'infinitiu pot alternar amb una subordinada amb que + verb en subjuntiu. Per exemple:
Els va ordenar fer els deures.
Els va ordenar que fessin els deures.
Ens va aconsellar fer-nos una casa fora de la ciutat.
Ens va aconsellar que ens féssim una casa fora de la ciutat.
Cal tenir en compte que l'oració d'infinitiu que pot fer de complement directe d'aquests verbs també es pot introduir amb la preposició de. Per exemple:
No és permès (de) fumar.


L'adjectiu que significa 'relatiu o pertanyent a l'espai' és espacial, per exemple: La nau espacial viatjava a gran velocitat.
L'adjectiu espaial no existeix en català.
A partir de espacial es poden formar derivats, com ara
interespacial, aeroespacial (i no interespaial, aeroespaial).
L'escriptura de l'adjectiu espacial no s'ha de confondre amb la d'un altre adjectiu, especial, que vol dir 'característic, particular, peculiar'. Per exemple: Li farem un regal molt especial.


Les formes pla, plànol i planell tenen significats diferents.
El mot pla és sinònim de plànol i de mapa amb el significat de 'representació sobre una superfície plana de la disposició d'un edifici, d'una ciutat, etc'.
Amb aquest sentit no podem utilitzar la forma planell. Per exemple, no s'ha de dir Quan va arribar a Roma es va comprar un planell de la ciutat, sinó Quan va arribar a Roma es va comprar un plànol (o pla, o mapa) de la ciutat.
La denominació planell significa 'indret elevat i pla'. Aquest significat s'assembla al de pla com a terreny força extens que no té grans elevacions i depressions. Per exemple:
Durant l'excursió vam veure una casa dalt d'un planell.
Va conduir durant hores pel pla del Llobregat.
Finalment, la forma plano no és normativa en català.


El sintagma nominal en una oració d'infinitiu amb deixar, fer, sentir o veure

Els verbs deixar i fer o els de percepció sentir i veure, quan es construeixen seguits d'un infinitiu, presenten unes peculiaritats sintàctiques que cal tenir en compte a l'hora de determinar si el sintagma nominal que s'interpreta com a agent va introduït per la preposició a i, per tant, també a l'hora de pronominalitzar-lo:
1. En l'oració Deixaré que en Miquel treballi, el sintagma nominal en Miquel és el subjecte de l'oració subordinada. A l'oració d'infinitiu equivalent, Deixaré treballar en Miquel, aquest sintagma nominal pren la forma de complement directe, i per això no ha de dur la preposició a.
És per això que, en cas que es vulgui pronominalitzar, aquest sintagma nominal és representat per un pronom d'acusatiu: El deixaré treballar.
2. En l'oració Vaig veure que la Joana feia moltes bestieses, el sintagma nominal la Joana és el subjecte de l'oració subordinada. A l'oració d'infinitiu equivalent, Vaig veure fer moltes bestieses a la Joana, aquest sintagma nominal fa de complement indirecte, i per això va introduït per la preposició a. Ara bé, en el cas que aquest sintagma nominal aparegui després del verb conjugat, fa la funció de complement directe i, per tant, no va precedit de la preposició a: Vaig veure la Joana fer moltes bestieses.
Tenint en compte que el complement tant pot prendre la forma d'indirecte com de directe, el pronom emprat per pronominalitzar-lo tant pot ser el de datiu com el d'acusatiu: Li vaig veure fer moltes bestieses o La vaig veure fer moltes bestieses.


immigrant o immigratori?
d'origen immigrant o d'origen immigratori?

Les formes immigrant i immigratori tenen significats diferents.
L'adjectiu i nom immigrant significa 'que immigra, que ha immigrat', per exemple:
El projecte l'han fet els joves immigrants del poble.
Aquest any hi ha més immigrants que l'any passat.
Així, immigrant com a adjectiu només es pot aplicar a persones, no pas a coses. L'adjectiu que cal fer servir en aquests casos és immigratori, que significa 'relatiu o pertanyent a la immigració'. Per exemple, en lloc de dir:
Aquells joves són d'origen immigrant
El país va rebre una onada immigrant
cal dir, respectivament:
Aquells joves són d'origen immigratori
El país va rebre una onada immigratòria.


tràfec, tràfic o trànsit?
Com es diu tráfico en català?

Per fer referència a l'acció de passar per un lloc, especialment per una via pública, cal fer servir el mot trànsit, i no pas el mot tràfic. Així, en comptes de dir:
En aquesta carretera sempre hi ha molt tràfic
Treballa de policia de tràfic
Les càmeres de tràfic mostren un accident en aquest punt
cal dir:
En aquesta carretera sempre hi ha molt trànsit
Treballa de policia de trànsit
Les càmeres de trànsit mostren un accident en aquest punt.
En canvi, tràfic es refereix al comerç o l'intercanvi de mercaderies, per exemple: tràfic de productes alimentaris, tràfic de drogues, tràfic de blanques, tràfic de divises, tràfic d'armes, tràfic de persones.
Cal distingir els mots tràfic i trànsit del mot tràfec, que designa un afer que causa un enrenou o trasbals, que causa maldecaps i neguits, per exemple:
Amb el tancament del negoci vam passar un bon tràfec.
A l'oficina sempre hi ha molt tràfec.


Un dels sentits del verb posar és 'fer que alguna cosa sigui o estigui en un lloc determinat on no era, fer-la estar en una nova posició, en un nou estat'. Per exemple:
posar un llibre a l'armari
posar la corretja al gos
posar la data a una carta
El verb ficar, en canvi, té, entre altres, el sentit específic de 'fer entrar una cosa dins un lloc' i, en aquest cas, és equivalent a posar a dins. Per exemple:
ficar la clau al pany (i també posar la clau al pany)
ficar els peus a l'aigua (i també posar els peus a l'aigua)
ficar els caramels a la butxaca (i també posar els caramels a la butxaca)
Ara bé, cal tenir en compte que, si no hi ha el matís d'inserir una cosa a dins d'una altra, cal fer servir el verb posar, i no ficar. Per exemple:
posar la sopa a la taula (i no ficar la sopa a la taula)
posar l'olla al foc (i no ficar l'olla al foc)
posar una coma en un escrit (i no ficar una coma en un escrit)


Com es diu agujetas en català?
Es pot dir agulletes en català?

El mot agujetas, en el sentit de 'dolor muscular', es pot traduir en català amb les formes següents: cruiximent, adoloriment, fiblades, punxades, mal d'ossos, estar baldat, estar cruixit, estar esllomat, estar esbraonat.
Les denominacions agulletes i tiretes són calcs que no es consideren acceptables per fer referència a aquest concepte.
Així doncs, en comptes de dir:
Després de fer dansa tenia agulletes per tot el cos
El metge li va dir que el mal d'ossos que notava eren tiretes
es pot dir, per exemple:
Després de fer dansa sentia punxades per tot el cos
Després de fer dansa estava ben cruixida
El metge li va dir que el mal d'ossos que notava era cruiximent.


Signes de puntuació: els punts suspensius

Convencions. Signes gràfics i de puntuació

Els punts suspensius (...) són tres punts que assenyalen la interrupció d'un enunciat. S'escriuen sense deixar cap espai després de la paraula que els precedeix i es deixa un espai abans del mot següent. No s'han d'escriure més de tres punts i no s'ha de deixar cap espai entre ells.
Els usos principals dels punts suspensius són els següents:
1. Al final d'una enumeració indiquen que pot restar incompleta. Per exemple:
Hi havia taules, cadires, armaris, cartipassos...
2. Indiquen que es deixa un pensament inacabat. Per exemple:
Tu creus que...? A mi em sembla que no.
3. Indiquen dubte o temor. Per exemple:
És que avui..., mmm..., justament...
De vegades, els punts suspensius s'escriuen davant d'una paraula, per marcar que s'ha elidit el començament d'una frase. En aquest cas, els punts suspensius també han d'estar enganxats a la paraula que els segueix. Per exemple:
...i així va desaparèixer de la nostra vida.