אם נדחו הנשואין מחמת איזו סבה, ואחר כך שוב נתפשרו לעשות הנשואין, אף על פי שספרה שבעה נקיים בראשונה, מכל מקום צריכה לספר מחדש, כיון שנולד לה חמוד חדש. ואפלו בדקה את עצמה בכל הימים שבינתים, לא מהני לה. ואם לא היה דחוי גמור, אלא שלא יכלו להשתוות בעסק הנדניא וכדומה, ומחמת זה נתעכבו עד שנתפשרו, או שמרצונם דחו הנשואין מיום שקבעום והגבלו יום אחר, יעשו שאלת חכם, אם שבעה נקיים הראשונים מהני לה


אם נתקוטטו בשעת הנשואין, ונכנס חתן אחר תחת הראשון, פשיטא דלא מהני לה שבעה נקיים שספרה על דעת חתן אחר, אלא אפלו אם לאחר שנתרצו לחתן אחר, שוב נתפיס הראשון, לא מהני לה שבעה נקיים הראשונים, כיון שהסחה דעתה ממנו, אלא צריכה לספר מחדש.


יש לזהר שלא תנשא אשה עד שתטהר מטמאתה (ועין לקמן סימן קנט סעיף י וסימן קסב סעיף ב וסימן קסו סעיף ג) ואם העת דחוקה וצריכין לעשות הנשואין בעודה בטמאתה, או אם ארע שפרסה נדה לאחר החפה קדם שנבעלה, לא יתיחדו בלי שמירה עד שתטבל. ונוהגין לקח קטן אצל החתן וקטנה אצל הכלה, ואין מתיחדין אפלו ביום בלא קטן או קטנה. וצריכין שיהיו גדולים קצת שיודעין עניני ביאה, ולא גדולה ממש שכבר לבשה יצרה שיש לחוש שתתפתה, אלא בינונים


ואין חלוק בזה בין בחור לאלמן ובין בתולה לאלמנה, שכל שלא בעל אשה זו מימיו, חישינן דתקיף יצרה, ואסורין להתיחד בלי שמרה.


מחזיר גרושתו, צריכה לספר שבעה נקיים, אפלו גרשה כשהיתה מעברת והחזירה כשהיא מעברת, או גרשה כשהיתה מעברת והחזירה כשהיא מעברת, או גרשה כשהיא מינקת והחזירה כשהיא מינקת. ואם עבר וכנסה קדם, מתרין להתיחד, דכיון שכבר בא עליה, תו לא תקיף יצרה כל כך.


צריכין לזהר במאד מאד, שלא ישכב החתן אצל הכלה עד הלילה שהוא רוצה לבעל.


הכונס את הבתולה, בועל בעילת מצוה. ואף על פי שהדם שותת ויורד, גומר ביאתו כרצונו, ואינו חושש. אבל לאחר שגמר ביאתו, פורש את עצמו ממנה. והיא טמאה. ואפלו לא נראה שום דם, חישינן שמא יצאה טפת דם ונחפתה בשכבת זרע, ועל כן מחזיקין אותה כנדה גמורה.


בתולה, שלאחר הבעילה הראשונה טבלה, וגם בבעילה השניה ראתה דם, וכן בפעם שלישית ורביעית, יש בזה שאלה אם מתרת להשאר אצל בעלה.


מתר לבעל בתולה בשבת, אף על פי שהוא עושה חבורה (ועין לעיל ס' קמח ס"ד).


יולדת, בין ילדה ולד חי בין ולד מת, ואפלו נפל, אפלו לא ראתה דם, הרי היא טמאה טמאת לדה. ומצד הדין אם היה הולד זכר, היא טמאה שבעת ימים משום לדה, ואחר כך יכולה לספר שבעה נקיים ותטבל. ואם היה נקבה, היא טמאה ארבעה עשר יום משום לדה, ואחר כך סופרת שבעה נקיים וטובלת. ויש מקומות שנוהגין שאינן טובלות תוך ארבעים יום לזכר ושמונים יום לנקבה. ובמקום שהמנהג הזה הוא מסכם אצל כלם, אין להקל, כי יש קצת טעם בזה


ועל כזה נאמר, שמע בני מוסר אביך ואל תטש תורת אמך. אבל במדינותינו, אין בזה מנהג קבוע. ומה שיש בקצת מקומות מנהג, שלא לטבל עד לאחר ששה שבועות לזכר ותשעה שבועות לנקבה וכדומה, למנהגים כאלו אין להם שום טעם, וכבר נתבטלו בקהלות קדושות על ידי גאונים זכרונם לברכה.


יש אומרים, שצריך לפרוש מאשתו ליל ארבעים ואחד לזכר וליל שמונים ואחד לנקבה, מפני שאז אכא חששא, שמא תראה דם כמו בשעת וסתה, ויש חולקין. ובעל נפש יחוש לעצמו. ואם הפילה ספק זכר ספק נקבה, יפרוש ליל ארבעים ואחד וליל שמונים ואחד.


אשה שהפילה איזה דבר, אפילו אין בו צורת ולד כלל, אלא כמו חתיכת בשר או עור וכדומה, צריכה להחמיר ולהחזיק את עצמה בטמאת לדת נקבה, או תעשה שאלת חכם, כי לפעמים יש להקל. וכן אם הפילה ולד ואחר כך שליא, אף על פי שהולד היה זכר, צריכה לחוש לטמאת לדת נקבה משום השליא, או תעשה שאלת חכם.


אשה שברור לה שאינה מעברת וטבלה לבעלה, ובתוך ארבעים יום הפילה, אינה חוששת ללדה, כי אין הולד נוצר בפחות מארבעים יום, אבל טמאה נדה. ואפלו לא נראה דם, מסתמא היה קצת דם, אלא שנאבד, כי אי אפשר לפתיחת הרחם בלא דם.


כל אשה שראתה דם בימי טהרתה, צריכה למנות חמשה ימים עם יום זה, דהינו יום הראיה ועוד ארבעה ימים. ואפלו ראתה בסוף היום לאחר שהתפללו הקהל וגם היא ערבית, או קבלו שבת, אם עדין הוא יום, עולה לה יום זה למנין. וביום החמישי לעת ערב קדם בין השמשות תבדק את עצמה היטב ותרחץ לכל הפחות פניה שלמטה, ותלבש כתנת לבנה ונקיה, וגם שאר בגדיה יהיו נקיים, וזה נקרא הפסק טהרה


ובלילה, תציע על מטתה גם כן סדין לבן ונקי, וגם הכרים והכסתות כלם יהיו נקיים, ומיום המחרת מתחלת לספר שבעה נקיים. ואין חלוק בין ראיה מרבה לראיה מעטת, שאפילו לא ראתה אלא טפה אחת, או שמצאה רק כתם בימי טהרתה, לעולם צריכה להמתין חמשה ימים. וכן אפלו ראתה דם כל חמשת הימים. אלא שפסקה קדם בין השמשות, מיד לאחר שפסק הדם, יכולה להפסיק בטהרה.


בשעת הדחק, כגון שהיא בדרך ואין לה מים כלל אפלו לרחוץ פניה שלמטה, אינו מעכב, רק שתקנח את עצמה היטב היטב בכל מה דאפשר. ואם יכולה לרחוץ במי רגלים, שפיר דמי. ואם אין לה כתנת לבנה, יכולה ללבוש גם כתנת ישנה, רק שתהא בדוקה, שאין עליה כתמי דם.


יש אומרים, דאם התפללו הקהל ערבית, אף על פי שעוד היום גדול, אינה יכולה עוד להפסיק בטהרה, שתמנה מיום המחרת, מאחר שהקהל כבר עשו אותו, לילה. ויש אומרים, דמתרת, ואפלו עשו הקהל שבת. ויש לזהר לכתחלה. ובדיעבד אין להחמיר, ויכולה להפסיק בטהרה כל שעדין אינו בין השמשות אבל אם גם היא התפללה ערבית, ומכל שכן כשהדליקה נרות לשבת או ליום טוב, אף על פי שעדין היום גדול. אינה יכולה עוד להפסיק בטהרה


בקיץ אשר בהרבה קהלות מתפללין ערבית בעוד היום גדול, שהיא צריכה לכתחלה להפסיק בטהרה קדם לכן, כמו שכתבתי, אזי כשיגיע סמוך לבין השמשות, יש לה לבדק את עצמה עוד הפעם, כי עקר הפסק טהרה הוא בעת היותר סמוכה לבין השמשות ובדיעבד, אם לא בדקה את עצמה שנית, אין להקפיד. ואפלו לא בדקה את עצמה אלא שחרית ומצאה טהורה, בדיעבד סגי בכך.


לעולם ילמד אדם בתוך ביתו להחמיר לכתחלה, שתהא בדיקת הפסק טהרתה במוך דחוק, ושיהא שם כל בין השמשות, שבדיקה זו מוציאה מידי כל ספק.


יש מקומות שנוהגים, שאם זמן לבישת לבנים הוא בשבת או ביום טוב, דוחין עד לאחר כך, מפני שאין כל אשה יודעת לזהר באסור רחיצה ואסור סחיטה. ובמקומות שנוהגין להקל, אם רוחצת בצונן, יכולה לרחוץ אפלו כל גופה. אבל בחמין, צריכה לזהר שלא לרחוץ אלא באותו מקום ובין ירכותיה, ודוקא בחמין שהוחמו בערב שבת ובערב יום טוב. גם צריכה לזהר מאסור סחיטה, שלא תרחץ בבגד, רק בידיה


וביום הכפורים לא תרחץ כלל, רק תקנח את עצמה יפה יפה, (דהוי שעת הדחק, כמו שכתבתי בסעיף ב, דהא אסורה ברחיצה) ותלבש כתנת לבנה. ובתשעה באב וכן בשבעת ימי אבלה, גם כן לא תרחץ, רק תקנח. וגם כתנת לבנה לא תלבש, רק כתנת ישנה, שהיא בדוקה שאין עליה כתמי דם (עין אליהו רבא שימן תקנא סעיף קטן ב). אבל לאחר שבעה, אף על פי שאסורה ברחיצה כל שלשים, מכל מקום יכולה לרחוץ קצת לצרך לבישת לבנים, ותוכל ללבוש כתנת לבנה.


בכל יום משבעת ימי הספירה, צריכה לכתחלה לבדק את עצמה שתי פעמים בכל יום, אחת שחרית ואחת סמוך לבין השמשות. ובדיעבד, אפלו לא בדקה רק פעם אחת ביום הראשון ופעם אחת ביום השביעי, יש להקל. ודוקא ביום הראשון וביום השביעי. אבל אם בדקה ביום הראשון וביום השמיני, אין לה אלא יום שמיני בלבד, וצריכה להוסיף עוד ששה ימים.


כל בדיקות אלו, בין בהפסק טהרה בין בשבעת ימי נקיים, צריכין להיות בבגד פשתן לבן או בצמר גפן או בצמר לבן, נקי ורך, ותכנסנו בעמק לחורים ולסדקים עד מקום שהשמש דש, ותראה אם אין בו איזה מראה אדמומית. ואם אי אפשר לה להכניס כל כך בעמק, תבדק על כל פנים כפי כחה האפשרי. וטוב שלכל הפחות. בדיקה אחת תהיה עד מקום שהשמש דש. (וצריך כל איש ללמד את אשתו דין הבדיקות, כי הרבה אינן יודעות)


ובתולות שבודקות קדם הנשואין, יבדקו גם כן כפי כחן האפשרי.


הבדיקות צריכות להיות לאור היום, ולא לאור הנר. ויש מחמירין אפלו בדיעבד אם לא היתה לכל הפחות בדיקה אחת ביום הראשון ובדיקה אחת ביום השביעי לאור היום.


אם מצאה כתם בימי ספירת הנקיים, או אפלו ראתה דם ממש, יכולה להפסיק בטהרה וללבוש לבנים גם ביום זה, כל שפסקה קדם בין השמשות, ומיום המחרת תספר שבעה נקים מחדש.


וכן כלה שראתה דם קדם הנשואין, ואם תמתין חמשה ימים, יהיה יום הנשואין קדם זמן טבילתה וקשה להם לדחות הנשואין, אזי תוכל להפסיק בטהרה מיד ביום שפסקה קדם בין השמשות ולספר ממחרת שבעה נקיים, כדי שתוכל לטבל קדם החפה. וזה עדיף טפי מלעשות החפה בעודה נדה.


ביום השביעי בעוד יום קדם בין השמשות תרחץ בחמין כל גופה היטיב, ובפרט במקומות הקמטין ובבית הסתרים תרחץ היטב, ותבדק כל גופה במקום שיכולה לראות ולמשמש בידיה היטב, שלא ישאר עליה שום חציצה או שום לכלוך, וגם תחף ותסרק היטב במסרק כל שערותיה ותפספסן, שלא תהיינה מדבקות או קשורות. וזאת נקראת חפיפה


וזאת נקראת חפיפה. וצריכה לעסק בחפיפה עד שתחשך, שתטבל מיד לאחר החפיפה, כי לכתחלה צריכה להיות החפיפה סמוך לטבילה, וגם שתהא החפיפה ביום. על כן המנהג הכשר הוא, שתתחיל בחפיפה בעוד יום ותמשיך עד הלילה.


חפיפה שבמקום השערות, לא תהא בדבר שמסבך את השערות. ובבורית שאנו קורין זייף [סבון], נוהגין להקל, שהוא מנקה היטב ואינו מסבך.


במקום שאין מרחץ בבית הטבילה, אלא שחופפת בביתה ואחר כך הולכת לטבל, תשא עמה מסרק ותסרק שמה שערותיה עוד הפעם.


בשעת הדחק שאי אפשר לה לעשות החפיפה ביום, תוכל לעשותה בלילה, רק תזהר לחף כראוי ולא תמהר. וכן אם אי אפשר לה לחף גם בלילה, תוכל לעשות כל החפיפה ביום.


חלה טבילתה בליל שבת, תעשה החפיפה ביום, ותזהר מאד לגמר כל החפיפה קדם בין השמשות, שלא תבוא חס ושלום לידי חלול שבת. ולענין הדלקת הנרות, המבחר הוא, אם אפשר, שתלך לביתה לאחר החפיפה, או שתעשה החפיפה בביתה, ולאחר החפיפה קדם בין השמשות, תדליק את הנרות, ואחר כך תטבל. ואם אי אפשר, ידליק הבעל


ואם גם זאת אי אפשר, תדליק ותברך על הנרות בעוד היום גדול, ותאמר קדם ההדלקה שאינה מקבלת שבת בהדלקה זאת, כי במקום הצרך, מהני תנאי (כדלעיל סימן עה סעיף ד). אבל מה שקצת נוהגות לברך אחר הטבילה על נרות דולקים, צריכין לבטל, כי היא מברכת ברכה לבטלה.


במקום שנוהגין לטבל במוצאי שבת ובמוצאי יום טוב, צריכין לשאל למורה הוראה איך יתנהגו בחפיפה.


צריכה שתטבל כל גופה עם כל שערותיה בפעם אחת. ולכן צריכה להשגיח במאד מאד, שלא יהא עליה בשעת טבילה שום דבר החוצץ, שאפלו אם הוא משהו, לפעמים הוא חוצץ, ולא עלתה לה טבילה. לא מבעיא על גופה מבחוץ שצריכין המים לבוא שמה, וכיון שיש חציצה, הרי אין המים באים שמה, אלא אפלו בבית הסתרים, שאין המים באים שמה, מכל מקום צריכין שיהיו ראויים לביאת מים


דרך משל, השנים, אף על פי שאין צריכין שיבואו המים לתוך פיה, מכל מקום אם יש חציצה בין שניה, לא עלתה לה טבילה, כאשר יבאר אם ירצה השם. וצריכה כל אשה לדעת כלל זה, שכל המקומות שבגופה, צריכין שיהיו נקיים וראויין לביאת המים בשעת טבילה.


צואת העין שחוץ לעין, חוצצת, אף על פי שהיא לחה. ושבתוך העין, לחה אינה חוצצת. ויבשה שהתחילה להוריק, חוצצת.


הדם היבש שעל המכה, חוצץ. וריר שבתוכה, אינו חוצץ. יצא הריר, אם לח, אינו חוצץ. יבש, חוצץ. לפיכך אשה בעלת חטטים, צריכה לחף אותם במים עד שיתרככו. וכן גלד שעל גבי המכה, אפלו אם היא מצטערת להסירו, או אבעבועות שחין, צריכה להסירן או לרככן היטב במים.


רטיה שעל גבי המכה, חוצצת. וגם רטיות שמניחין אותן לזמן שלשה או ארבעה חדשים ואחר כך נופלות מעצמן ובתוך הזמן אי אפשר להסירן אלא בקריעת העור עמהן והאשה אומרת שהרגלה עמהן ואינה מקפדת, מכל מקום חוצצות. וכן אשה שיש לה מכה ונפתחה, ונותנים בתוך הנקב תחת הרטיה גרר מבגדים עדים של פשתן, ואף כשמסירין את הרטיה אינו נראה, כי הוא בעמק, מכל מקום חוצץ.


לכלוכי צואה שעל הבשר שנעשו מחמת זעה, אם נתיבשו, חוצצין. מלמולין שעל הבשר, והוא מה שלפעמים ידיו של אדם מלכלכות בטיט או בבצק או בזעה, ומולל ידו האחת על חברתה ונעשים כעין גרגרין, חוצצין.


הדיו, החלב והדבש, שרף התאנה ושרף התות ושרף החרוב ושרף השקמה (הוא מין תאנה), יבשים, חוצצין. ושאר כל השרפים, אפלו לחים, חוצצין. וכן הדם, אפלו לח, חוצץ.


צבע שצובעות הנשים פניהן וידיהן ושער ראשן, אינו חוצץ. וכן אשה שאמנות שלה לצבע בגדים וכדומה, ומחמת זה ידיה צבועות, וכל הנשים שיש להן אמנות זו דרכן שלא להקפיד בכך, אינו חוצץ.


בצואה שתחת הצפרן, יש חלוקים. וכבר נהגו לחתך צפרני ידיהן ורגליהן קדם הטבילה. ותזהר לשרפן, כי אם ידרך עליהן בעלה או אדם אחר, מסכן. ובשבת ויום טוב אם שכחה לחתכן קדם, יש מתירין לחתכן על ידי גויה. אם יש לה נפח על מקום הצפרן, ואינה יכולה לא לחתכו ולא לנקר תחתיו, אם נפוח כל כך שאין הטיט שתחתיו נראה, אינו חוצץ. אשה ששכחה לחתך צפרן וטבלה כך, אם נזכרה קדם שנזקקה לבעלה, צריכה טבילה אחרת


ואם לא נזכרה עד לאחר שנזקקה לבעלה, תעשה שאלת חכם.


תזהר להסיר קדם טבילה, הנזמים והטבעות.


צריכה לנקר שניה קדם טבילה, משום דמצוי הוא שימצאו בין שניה שיורי מאכל. ואם טבלה ונמצא איזה דבר ביניהן או דבוק בהן, לא עלתה לה טבילה. ויש נוהגות שלא לאכל בשר ביום לכתן לבית הטבילה, מפני שהבשר נכנס בין השנים יותר משאר אכל, ויש לחוש, שאפלו תנקר שניה, שמא ישאר ממנו, ומנהג יפה הוא. ובשבת ויום טוב שאוכלין בשר, תזהר לנקר ביותר. וצריכה כל אשה לזהר, שלא תאכל שום מאכל בין החפיפה לטבילה


וכל יום הטבילה לא תעסק בבצק או בנרות של שעוה, שלא ידבק בה שום דבר. אך בערב שבת, אם דרכה ללוש בעצמה לכבוד שבת, אל תמנע, רק תזהר לרחוץ אחר כך ידיה יפה יפה.


אשה שיש לה שן תותבת, תשאל למורה הוראה איך תתנהג בטבילה. (עין בספר גדולי טהרה שאלות ותשובות אמרי אש סימן עה עו, ובספר חכמת אדם, ועין שם באשה שיש לה סתימת אבר [מתכת] (פלאמבע) בנקבי שניה. ועין בספר מי נדה סימן קצח, ובספר שאלות ותשובות בנין ציון החדשות סימן נז). וכן אשה שהיא מכה בשבר ונושאת טבעת ברחמה, תעשה שאלת חכם. (עין נודע ביהודה קמא סימן סד, ותנינא סימן קלה, וסדרי טהרה סימן קצח סעיף קטן כג).


לא תאחז בה חברתה בשעת טבילה, לפי שלא יבואו המים במקום האחיזה. ובשעת הדחק, תטביל האשה, שהיא רוצה לאחוז אותה, תחלה ידיה במקוה, ואחר כך תאחז אותה, לא בכח ובדבוק חזק. אלא בדבוק בינוני כדרך כל אדם.


היכא דאפשר, אין לטבל במקום שיש בקרקעיתו טיט, משום חשש חציצה. ובשעת הדחק נוהגין להקל, משום דסתם טיט שבמים אינו עב כל כך. אבל הטיט שעל שפת הנהר שמתדבק ברגליה, הוי חציצה. ולכן צריכה לזהר, שבבואה אל תוך הנהר, קדם שתטבל, תדיח היטב רגליה מן הטיט שנדבק בה בשפת הנהר. אם תרצה להניח בתוך הנהר תחת כפות רגליה איזה דבר שתעמד עליו בשעת טבילה, צריכה לשאל למורה הוראה כי יש הרבה דברים שאסור לעמד עליהם בשעת טבילה.


לא תטבל בקומה זקופה, מפני שיש מקומות שמסתתרים בה על ידי כך. ואל תשחה הרבה עד שידבקו סתריה זה בזה, אלא שוחה מעט, עד שיהיו סתרי בית הערוה נראים, כדרך שנראים בשעה שהיא לשה את הפת שמפסקת רגליה מעט להתחזק וללוש בחזק. ותחת דדיה יהא נראה, כדרך שנראה בשעה שהיא מיניקה את התינוק. ואינה צריכה להרחיק ירכותיה זה מזה יותר מדי, וגם לא להרחיק זרועותיה מהגוף יותר מדי, אלא יהיו כדרך שהם בעת הלוכה


ואם שחה ביותר או זקפה ביותר, לא עלתה לה טבילה, מפני שנעשים קמטים בגופה ואין המים באים שמה. ולכן צריכין להשגיח שיהיו המים למעלה מטבורה שלשה טפחים, דבענין זה יכולה לטבול כראוי. ובשעת הדחק שאין המים גבוהים כל כך, תשב מתחלה לאט לאט במים עד צוארה ואחר כך תטבל, באפן שלא יתהוה תחלה בגופה שחוץ למים שום קמט. ומה שנעשה אחר כך איזה קמט בגופה שבתוך המים, אינו מזיק, מפני שכבר קדמו המים שם


ואם המים נמוכים מאד, בשעת הדחק תטבל בשכיבה כמו דג, רק שיתכסה כל גופה עם שערותיה בפעם אחת במים.


אינה צריכה לפתוח פיה כדי שיכנסו המים, ולא תקפץ אותו יותר מדי. ואם קפצה, לא עלתה לה טבלה, אלא תשיק שפתותיה זו לזו דבוק בינוני. נתנה שערה בפיה וטבלה, לא עלתה לה טבילה, מפני שלא באו המים על שערה.


לא תעצום עיניה ביותר, כי על ידי זה נעשים קמטים למטה. וגם לא תפתחם ביותר, כי נעשים קמטים למעלה, אלא תסגרן ברפיון.


צריכה להסיר הצואה משפת החטם גם מבפנים. אבל מה שהיא למעלה בתוך החטם, לא חייץ. וכן צריכה להוציא צואת האזן. יש אומרים שהאשה צריכה להטיל מים קדם טבילה אם היא צריכה לכך. גם צריכה לבדוק עצמה בגדולים ובקטנים, שלא תהא צריכה לעצור עצמה ולא יהיו ראויים לביאת מים. ובדיעבד, אינו מעכב.


לא תטבל באבק שעל רגליה. ואם טבלה, אם היה אבק דק שהעבירוהו המים, עלתה לה טבילה.


סתם כנים ופרעושים, אינם נדבקים בגוף, והמים נכנסים שמה ולא חיצי. אבל מין כנים הדבוקים בבשר ונושכים בעור במקום שער ונדבקים בחזק בבשר, צריכה להסירן על ידי חמין ולגררן בצפרן. ואם אינה יכולה להסירן, אינן חוצצין. ואותן כנים קטנים הדבוקים בשערות, צריכה להסירן, משום דהוין חציצה.


אשה שיש לה קליעות שערות דבוקות זו בזו, שקורין בלשון אשכנז מאהר צעפ או מאר לאקען, ובלשון פולין ורוסיא קאלטניס, ויש סכנה לגלחן, לא חיצי. ואפלו יש בתוכן איזה חוטין שאי אפשר להסירן, אם אינן נראין מבחוץ, לא חיצי.


אם בעלה בעיר, מצוה על האשה שתטבל בזמנה, שלא לבטל מפריה ורביה אפלו לילה אחד, שהרי מצינו ביהושע שנענש על שבטל את ישראל מפריה ורביה לילה אחד. ואשה שמתאחרת מלטבל כדי לצער את בעלה, ענשה גדול מאד, רחמנא לצלן.


אסורה לטבל ביום השביעי, עד צאת הכוכבים. ואפלו לטבל סמוך לחשכה באפן שלא תבוא לביתה עד שתחשך, נמי אסור. ואפלו נתאחרה שלא טבלה בלילה שלאחר יום השביעי, וטובלת אחר כך, אסורה גם כן לטבל ביום. וגם בענין זה, יש להחמיר שלא תטבל אפלו סמוך לחשכה, ושלא תבוא לביתה עד שתחשך, אלא תטבל דוקא בלילה. והכלות הטובלות קדם החפה, יכולות לטבל ביום השמיני או אחר כך ביום


ובשעת הדחק אפילו אם טובלת ביום השביעי, יכולה גם כן לטבל ביום, ואפלו בבקר לאחר הנץ החמה, אבל לא יעמידו את החפה עד צאת הכוכבים. אבל אם טובלת לאחר החפה, אף על פי שהיא טבילה הראשונה לבעלה, דינה כמו שאר אשה.


היכא דאכא אנס, כגון שיראה לטבל בלילה מחמת צנה או פחד או שבית הטבילה הוא חוץ לעיר ושערי העיר ננעלין בלילה, יכולה לטבל בשמיני בעוד יום. אבל בשביעי, לא תטבל ביום אפלו במקום אנס. והא דמתרת לטבל במקום אנס בשמיני ביום, דוקא שתעשה גם החפיפה אז סמוך לטבילה


אבל אם יום השמיני הוא שבת או יום טוב שתצטרך לעשות החפיפה ביום שקדם הטבילה וגם תטבל ביום, זהו אסור, משום דתרי קלי בהדדי לא מקלינן (דהינו טבילה ביום וגם הרחקת חפיפה מטבילה).


לא תעמד על שום דבר בשעת טבילה. ואם מי המקוה עמקים וצריכה לעמד על שליבה, תעשה שאלת חכם.


לא תטבל במקום שיש חשש שיראו אותה בני אדם, מפני שמתוך כך היא ממהרת לטבל, וחישינן שמא לא תטבל יפה. ובדיעבד אם טבלה וידעינן בברור שטבלה כראוי, עלתה לה טבילה.


כשהיא טובלת, צריכה לעמד אצלה אשה יהודית גדולה יותר משתים עשרה שנה ויום אחד, שתראה שלא ישאר משער ראשה צף על פני המים. ואם אין לה אשה, יכול גם בעלה לעמד אצלה לראות שתטבל יפה.


מתרת לטבל בליל שבת (ועין לעיל סימן פו), אם עתה הגיע זמן טבילתה שלא יכלה לטבל מקדם, ובעלה בעיר. אבל אם אין בעלה בעיר, או שהיתה יכולה לטבל קדם, אסורה לטבל בליל שבת. ואם היא אחר לדה, יש חלוקי דינים אם מתרת לטבל בליל שבת או לא, ותעשה שאלת חכם. ואשה שזמן טבילתה בא קדם, אלא שלא טבלה, מחמת שלא היה בעלה בעיר, ובא בערב שבת, יש מקומות שמחמירין שלא לטבל בליל שבת. ובמקום שאין מנהג קבוע, אין להחמיר


ובמקומות שנוהגין להחמיר בליל שבת, גם במוצאי שבת לא תטבל. ואלמנה שנשאת, אסורה לטבל טבילה הראשונה בליל שבת, דהא אסור לבוא עליה ביאה ראשונה בשבת (עין לעיל סימן קמח). ובמוצאי שבת יש מקלין שתטבל.


לאחר שטבלה כראוי, בעודה עומדת תוך המים, תברך אשר קדשנו במצותיו וצונו על הטבילה. ויש להחמיר שקדם הברכה תכסה את עצמה למטה באיזו מטפחת, או לכל הפחות תחבק זרועותיה על גופה להפסיק. ולא תסתכל לתוך המים בשעה שהיא מברכת. ואם טובלת במקום שתוכל לעכר את המים ברגליה, טוב לעשות כן קדם הברכה. יש נוהגות שלאחר הברכה טובלת עוד פעם אחת, ומנהג נכון הוא, רק תשגיח שגם הטבילה השניה תהיה כהגן.


לאחר שטבלה במקוה כראוי, מתרת לכנס לבית המרחץ לחמם את עצמה, ואפלו הוא מרחץ של זעה. אבל לחזור ולרחוץ באמבטי, יש אוסרים, וכן נהגו. ולשפך עליה מים חמים לחמם את גופה, יש להקל. אך במקום שנהגו לאסר גם זאת, אין להקל.


יש לאשה להיות צנועה בטבילתה להסתיר ליל טבילתה, ולא תלך בפני הבריות, שלא ירגישו בה בני אדם. ומי שאינה עושה כן, נאמר עליה, ארור שוכב עם כל בהמה. עוד יש לה לזהר, כשתצא מן הטבילה, שתפגע בה חברתה ותגע בה, שלא יפגע בה תחלה דבר טמא, כגון כלב או חמור או חזיר או סוס או מצרע וכיוצא בהן, או עם הארץ או גוי. ואם פגעו בה דברים אלו, אם היא יראת שמים, תחזור ותטבול. מי שפגע באשה יוצאת מן הטבילה, איכא למיחש, חס ושלום, לתקלה


והתקנה היא שיאמר שני פסוקים אלו, שופך בוז על נדיבים ויתעם בתהו לא דרך (תהילים ק״ז:מ׳), שופך בוז על נדיבים ומזיח אפיקים רפה (איוב י״ב:כ״א).


לחמם את מי המקוה, יש אוסרין ויש מתירין. וכבר נתפשט המנהג בהרבה מקומות להתר. אבל במקום שאין מנהג, אין להקל. ובמקום שנהגו להקל, צריכין להשגיח שבליל שבת כשטובלין, לא יהיו המים חמין ממש, אלא פושרים.


בענין הטבילה בנהרות, לדעת הרבה גדולי הפוסקים זכרונם לברכה, אין הטבילה מועלת בנהר אלא בזמן שהוא קטן כל כך, שידוע בברור, שלא נתגדל מחמת מי גשמים או מי שלגים, כי מי גשמים ומי שלגים אינם מטהרין אלא בזמן שהם נקוים ועומדים כמקוה. אבל כשהם זוחלים על הארץ, אינם מטהרין, אלא מי מעין מטהרין גם בזוחלין


ואך בשעת הדחק, במקום שאין מקוה, נוהגין להקל ולסמך על הפוסקים דסבירא להו כמאן דאמר, דאפלו רואים שהנהר מתגדל מן הגשמים, מכל מקום עקר גדולו הוא ממקורו מן התהום, כי בעת הגשמים, האויר מלחלח ומקורי המעינות מתרבים ומתגברים, ונמצא לעולם, שהמים שבנהר רבם ממעין, ומי הגשמים מתבטלים בתוכו, ומטהרין גם בזוחלין. אבל במקום שיש מקוה, חלילה להקל


וגם במקום שאין מקוה, אם באפשרי, יש להחמיר, שאם הנהר נתרבה ממי גשמים, תמתין בטבילתה שנים או שלשה ימים, עד שישוב לאיתנו. וטוב אם באפשרי, שלא תטבול במקום שנתרחב, אלא במקום שהולך תמיד, דבזה יש קצת להקל טפי.


ובנהר שמתהוה לגמרי על ידי גשמים ולפעמים מתיבש, אף על פי שבשעת הגשמים גם שאר נהרות שופכים לתוכו, מכל מקום הואיל ולפעמים פוסק לגמרי, אין שום התר לטבול בו כשהוא זוחל, עד שיקוו המים ויעמדו.


דיני המקוה, רבים הם מאד. ובכל מקום שעושין מקוה, אין לעשותו כי אם על ידי רב ממחה לרבים, גדול בתורה וביראה. וכאשר יתהוה בו איזה שנוי גדול או קטן, יעשו מיד שאלת חכם. וכן כאשר יצטרכו לשאב אותו לנקותו, ישאלו איך יתנהגו.


מצות עשה על האב למול את בנו, או לכבד ולעשות שליח לישראל אחר שימול אותו. ויש לו להאב לתת את הילד על ברכי הסנדק (עין שערי תשובה סימן תקנא סעיף קטן ג) ולהושיט את האזמל לידי המוהל, ולעמד אצלו בשעת המילה להראות שהוא שלוחו. ובין חתוך לפריעה, מברך האב אשר קדשנו במצותיו וצונו להכניסו וכו'. ויש לאדם לחזור ולהדר אחר מוהל וסנדק היותר טוב וצדיק. נוהגין שאין נותנין סנדקאות לאיש אשר כבר היה אצלו סנדק בבן אחר


אם כבד למוהל אחד, אסור לחזור בו ולכבד לאחר, שנאמר, שארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב. ואם כבד לאחד ובתוך כך הלך זה המוהל מן העיר וחשב האב כי לא יבוא לזמן המילה ועל כן כבד לאחר ובתוך כך בא הראשון, ימולנו הראשון.


נוהגין שכל העם שאצל המילה, עומדים, שנאמר, ויעמד כל העם בברית, מלבד הסנדק שהוא תופס את התינוק, והוא יושב. ולאחר שברך האב להכניסו וענו אמן, אומרים כלם, כשם שנכנס לברית, כן יכנס לתורה ולחפה ולמעשים טובים.


המוהל, צריך שידע הלכות מילה (המבארות ביורה דעה). וצריך שיחקר אם הילד הוא בריא. וגם להמילדת יש להזהיר, שאם תראה איזה מחוש בילד, תודיע.


וצריכין לזהר במאד מאד שלא למול ולד שיש בו חשש חלי, כי סכנת נפשות דוחה את הכל, שאפשר לו למול לאחר זמן, ואי אפשר להחזיר נפש אחת מישראל לעולם. ועין יורה דעה סימן רסב וסימן רסג, מתי מלין תינוק שהיה חולה והיבריא. ומיד כשהתינוק ראוי למול, אסור לעכב את המצוה מאיזה טעם להרבות שמחה וכדומה, אלא ימול מיד כשהוא ראוי (תשובת דב"ש סימן קצב) אך לא בשבת ולא ביום טוב, כמו שכתוב ביורה דעה סימן רסו.


אשה שמתו שני בניה מחמת מילה, שנראה כי המילה הכחישה את כחם, אין מלין את השלישי, עד שיגדל ויתחזק כחו. וכן אשה שמת לה ילד אחד מחמת מילה וגם לאחותה ארע כן, אזי גם שאר האחיות לא ימולו בניהן, עד שיגדלו ויתחזקו.


תינוק שנולד בין השמשות או קצת קדם, יעשו שאלת חכם, מתי ימול.


תינוק שמת קדם שנמול (בין בתוך שמונה ימים בין אחר כך), מלין אותו אצל קברו להסיר חרפתו ממנו, שלא יקבר בערלתו, כי חרפה היא לו. ואין מברכין על המילה, אבל קוראין לו שם, לזכר שירחמוהו מן השמים ויחיה בתחית המתים, ותהיה בו דעה להכיר אביו ואמו. (ואם מת ביום טוב, עין לקמן סימן ר סעיף ח וסעיף ט). אם שכחו למולו וקברוהו בערלתו, אם נזכרו מיד, שעדין אין לחוש שנתנול בקבר, צריכין לפתח את הקבר ולמולו


אבל אם לא נזכרו עד איזה ימים לאחר מותו, אין לפתח את הקבר (נודע ביהודה תנינא סימן קסד).


נוהגין לעשות סעודה ביום המילה. שכל מצוה שקבלו ישראל בשמחה (כמו מצות מילה), עדין עושין בשמחה. וכתיב, שש אנכי על אמרתך וגו', ודרשינן, זו מילה. ומי שאפשר לו לעשות סעודה הגונה ומקמץ ואינו עושה אלא בקאפע ומיני מתיקה וכדומה, לא יפה עושה. מי שמזמינין אותו לסעודת ברית מילה, ויודע שיש שם אנשים מהגנים, מחיב גם הוא ללכת. עוד נוהגין לעשות סעודה במיני פרות ומשקין בליל שבת שקדם המילה, וגם זוהי סעודת מצוה


עוד נוהגין, שבלילה שלפני המילה, מתקבצין בבית התינוק ועוסקין בתורה ועושין קצת סעודה, וזו אין לה דין סעודת מצוה, שאינה אלא מנהג בעלמא.


מצות עשה על כל איש מישראל, שיפדה מכהן את בנו שהוא בכור לאמו בחמשה סלעים. ובמטבעות שלנו צריך שיהיו כל כך עד שיהא בכלם חמשה לויט ושליש כסף צרוף (בראנדזילבער) (עין חת"ם סופר סימן רפט). ויכול לתן לכהן, אפלו שאר חפצים שיהיו שוים כך, אבל לא קרקעות או שטרות. ולכן אין פודין [שטרות כסף]. ונוהגין לעשות סעודה למצוה זאת.


אמר לכהן אחד שיפדה ממנו את בנו, אסור לחזור בו. ואם חזר ופדה אותו מכהן אחר, הרי זה פדוי.


אין פודין את הבכור, עד שיעברו עליו שלשים יום. וביום שלשים ואחד יפדהו מיד, שלא להשהות את המצוה. ואין פודין בשבת וביום טוב. אבל בחל המועד פודין. נוהגין לעשות את הפדיון ביום. ומכל מקום אם עבר יום שלשים ואחד ולא פדה, או שחל בשבת או ביום טוב או בתענית, יש לפדותו תכף בלילה שלאחריו, ולא ימתינו עד למחר להשהות המצוה יותר.


האב, מייתי לה לבכור קמי כהן, ומודיע לו שהוא בכור פטר רחם לאמו הישראלית. ומייתי כסף או שוה כסף חמשה סלעים ומניח לפני הכהן, ואומר לכהן, זה בני בכורי וכו', ואחר כך מניחו לפני הכהן, והכהן שואל אותו, במאי בעית טפי לתן לי בנך בכורך וכו'. והוא משיב לו ואומר, חפץ אני לפדות את בני וכו'


ובעוד שהאב מחזיק את המטבעות בידו, קדם שיתנם לכהן, מברך, אשר קדשנו במצותיו וצונו על פדיון הבן, וגם שהחינו, ונותן מיד את המטבעות לכהן, והכהן נוטל את הכסף ומוליכו בידו על ראש הבן, ואומר, זה תחת זה וכו'. ואחר כך נותן את ידו על ראש הבן ומברכו ואומר, ישימך אלהים וגו', יברכך ה' וישמרך וגו', כי ארך ימים ושנות חיים וגו', ה' ישמרך מכל רע וגו'. ואחר כך מברך הכהן על כוס יין


ואם אין יין, מברך על שאר משקה שרגילין לשתות שם, אבל אז צריכין לעשות הפדיון קדם נטילת ידים לסעודה, כי בתוך הסעודה אין מברכין על שאר משקים, מה שאין כן כשיש יין, שאז עושין הפדיון אחר ברכת המוציא.


אם אין האב במקום הילד, יכול גם כן לפדותו מכהן באשר הוא שם. ואומר לכהן, יש לי בן בכור לפדותו. והכהן אומר לו, במאי בעית טפי וכו'.


בענין מה שנוהגין, שהכהן מחזיר אחר כך את דמי הפדיון כלו או מקצתו לאב, כתב טורי זהב טעם (וצריך עיון). ומי שרוצה לעשות המצוה כדבעי למהוי, יבחר לו כהן עני בעל תורה ויראה, והאב וגם הכהן יגמרו בדעתם שלא להחזיר או יתן לו במתנה על מנת להחזיר (עין מגדל עוז למהריעב"ץ זכרונו לברכה).


האם, אינה חיבת לפדות את בנה. ואם מת האב, בית הדין פודין אותו (עין נקדות הכסף).


עבר האב ולא פדה את בנו, או שמת האב ובית הדין לא פדו אותו, חיב הוא בעצמו לפדות את עצמו כשיגדל, ומברך, אשר קדשנו במצותיו וצונו על פדיון בכור, ושהחינו (ועין בספר תשובה מאהבה).


כהנים ולוים, פטורים מפדיון הבן. ואפלו בת כהן או בת לוי שנשאה לישראל, הבן פטור מפדיון. ואם בת כהן נבעלה לגוי ונתעברה ממנו, או אפלו נתעברה אחר כך בהתר, הבן חיב בפדיון, שהרי אמו נתחללה מן הכהנה על ידי בעילת הגוי. וכן על ידי שאר בעילת אסור, שהיא מתחללת.


אשה שהפילה ואחר כך ילדה בן קימא, צריכין לעשות שאלה.


כל אב, חיב לחנך את בניו הקטנים בכל המצות, בין במצוה דאוריתא בין במצוה דרבנן, כל מצוה ומצוה לפי דעת הקטן והקטנה. וכן להפרישם מכל דבר אסור, כמו שאמר הכתוב, חנך לנער על פי דרכו וגו'. ואם לא יוסר בדברים, יכהו בשבט וכדומה, אבל לא יכהו מכות אכזריות כמו השוטים. וכל ערום יעשה בדעת. וביותר צריכים להשגיח עליהם שלא ידברו שקרים, וללמד לשונם דברי אמת, ולהרחיקם מן השבועות (עין לעיל סימן סז סעיף ט)


ודברים אלו מטלים על האבות ועל המלמדים.


הגעת זמן החנוך למצות עשה, היא בכל תינוק לפי חכמתו והבנתו. כגון היודע מענין שבת, חיב לשמוע קדוש והבדלה, וכל כיוצא בזה. והחנוך במצות לא תעשה, בין בדאוריתא בין בדרבנן, הוא בכל תינוק שהוא בר הבנה שמבין כשאומרים לו שזה אסור לעשות או אסור לאכול. ויש לחנך הקטנים שיענו בבית הכנסת אמן ושאר הדברים. ומשעה שהתינוק עונה אמן, יש לו חלק לעולם הבא. וצריכים לחנכם שיעמדו בבית הכנסת באימה וביראה


אבל אותן שהם רצים ושבים ומבלבלים, מוטב שלא להביאם.


אפלו מי שאינו אביו של קטן, אסור לו שיתן לו דבר אסור לאכלו, או לצוצו, שיעשה איזה אסור. ולרב הפוסקים אפלו דבר האסור רק מדרבנן, אסור לתן לו לאכול או לצוותו שיעשה. ואם התינוק חולה קצת וצריך לאכול דבר אסור, יש להתיר לתת לו על ידי גוי דבר שאינו אסור רק מדרבנן. (ולענין חמץ בפסח, עין בהלכות פסח).


דבר שאין בו אסור מצד עצמו אלא שהיום גורם, אין בו מצות חנוך. ולפיכך מתר לתן לתינוק לאכל קדם קדוש, אף על גב דחיב לחנכו בקדוש. אבל אסור לתן לו לאכל חוץ לסכה. דדוקא בקדוש שהוא כמו אסור לאו, שאסור לאכל קדם קדוש, בזה קיל. אבל לעבור על עשה, אסור לתן לו.


אסור לתן לתינוק, אפלו הוא פחות מתשע שנים, שיוציא איזה דבר בשבת אפלו לצרך מצוה, כגון סדור וחמש לבית הכנסת וכדומה (תשובות רבי עקיבא איגר סימן טו, עין שם).


קטן שגנב איזה דבר, אם הוא בעין, מחיבין להחזירו. ואם אינו בעין, פטור מדיני אדם אף לאחר שיגדל. אך לצאת ידי שמים, חיב לשלם כשיגדל. וכן אם עשה שאר עברות בקטנותו כשהוא בר הבנה, טוב שיקבל עליו איזה דבר לתשובה. ועל זה נאמר, גם בלא דעת נפש לא טוב.


לא יאים על התינוק שיכהו לאחר זמן. אלא אם רואהו עושה איזה מעשה, יכהו מיד או ישתק לגמרי. מעשה בתינוק שברח מבית הספר, והפחידו אביו שיכהו, הלך התינוק והמית את עצמו (מסכת שמחות פרק שני). אמרו רבותינו זכרונם לברכה, יצר, תינוק, ואשה, תהא שמאל דוחה וימין מקרבת. לא יעשה מורא לתינוק בדבר טמא (כמו שכתבתי לעיל סימן לג סעיף יד)


מדינא, מתר לתינוק ישראל לינק מגויה (ועין לקמן סימן קסז סעיף יח). מכל מקום אם אפשר על ידי ישראלית, לא ינחוהו לינק מגויה, משום דמטמטם את הלב ומוליד מזג רע. וכן מינקת ישראלית שצריכה לאכל מאכלי אסור לרפואה, אם אפשר, לא תניק בימים ההם את התינוק.


כל אב, מחיב ללמד את בנו תורה, שנאמר, ולמדתם אתם את בניכם לדבר בם. וכשם שמצוה ללמד את בנו, כך מצוה ללמד את בן בנו, שנאמר, והודעתם לבניך ולבני בניך.


מיד כשהתינוק מתחיל לדבר, ילמדו הפסוק תורה צוה לנו משה מורשה וגו', וכן פסוק שמע ישראל וגו' (רק יזהר מאד שיהא התינוק נקי בשעה שהוא מלמד אותו) (עין לעיל סימן ה סעיף ג). וכן מלמדו מעט מעט איזה פסוקים עד שיגיע בכחו ללכת אל בית הספר, ואז ישכר לו מלמד. וידקדק לבחור מלמד שהוא ירא שמים, למען ירגיל את התינוק מנעוריו ביראת שמים


וכשהגיע התינוק ללמד מקרא, נוהגין להתחיל עמו פרשת ויקרא, שהיא פרשת הקרבנות, דאמרו רבותינו זכרונם לברכה, יבואו טהורים (דהינו תינוקות של בית רבן) ויעסקו בטהורים.


המלמד, צריך לישב וללמד את התינוקות כל היום וקצת מן הלילה, כדי לחנכם ללמד ביום ובלילה. ולא יבטלו התינוקות כלל, חוץ מערב שבת וערב יום טוב בסוף היום. אין מבטלין את התינוקות אפלו לבנין בית המקדש.


מלמד תינוקות שמניח את התינוקות ויוצא, או שעושה מלאכה אחרת עמהם, או שמתרשל בתלמודו, הרי זה בכלל ארור עושה מלאכת ה' רמיה. לפיכך אין להושיב מלמד אלא בעל יראה, מהיר לקרא ולדקדק. ואין למלמד להיות נעור בלילה יותר מדי, שלא יהיה עצל ביום ללמד. וכן לא יתענה או יעצר את עצמו ממאכל ומשתה או יאכל יותר מדי, כי כל אלו הדברים, גורמים שלא יוכל ללמד היטב. וכל המשנה, ידו על התחתונה ומסלקין לה.


לא יכה אותם מכת אויב, מוסר אכזרי, לא בשוטים ולא במקל, אלא ברצועה קטנה.


אין מלמדין את התינוקות בשבת דבר חדש מה שלא למדו עדין, משום טרח שבת. אבל מה שקראו פעם אחת, שונים אותו להם בשבת (עין עוד יורה דעה סימן רמה, ועין לעיל סימן קנב סעיף ז).


קטן שמצא מציאה, ומכל שכן אם נתן לו אחר איזה דבר במתנה, אסור לגזלו ממנו.


אין מוסרין תינוק לגוי ללמדו ספר או ללמדו אמנות, ומכל שכן דאסור למסרו לאפיקורוס ישראל, דגרע טפי, ואיכא למיחש דלמא ממשיך אבתרה.


כתיב, לא תנחשו ולא תעוננו. כיצד הוא מנחש


האומר, הואיל ונפלה פתי מפי, או נפל מקלי מידי, או בני קרא לי מאחורי, עורב קרא לי, צבי הפסיקני בדרך, נחש מימיני, שועל משמאלי, לא אלך בדרך הזה כי לא אצליח: וכן אלו ששומעים צפצוף העוף ואומרים, יהיה כך או לא יהיה כך, טוב לעשות דבר זה ורע לעשות דבר זה: וכן מי שמבקשין ממנו מעות, ואומר, בבקשה ממך הניחני, עתה שחרית היא, ולא אתחיל תחלת היום בפרעון, או מוצאי שבת הוא, או ראש חדש הוא: וכן אלו שאומרים, צריכין לשחוט תרנגול זה


מפני שקרא ערבית, או תרנגלת זאת, מפני שקראה כמו תרנגול, וכן כל כיוצא בדברים אלו הכל אסור


והעושה דבר מדברים אלו, עובר בלאו. יש אומרים, דאם אינו אומר הטעם למה הוא מצוה לשחוט את התרנגלת או את התרנגול, אלא אומר סתם, שחטו תרנגלת זאת או תרנגול זה, מתר לשחטם. וכן הוא המנהג.


בית, תינוק, ואשה, אף על פי שאין נחוש, יש סימן. פרוש, שאם בנה בית, או נולד לו תינוק, או נשא אשה, אם הצליח אחר כך שלש פעמים או לא, הוא סימן לו להבא, ויכול לומר, בית זה מצליח לי וכו'. וכן מתר לשאל לתינוק, איזה פסוק למד, ולסמך עליו לעשות מעשה, דחשיב קצת כמו נבואה. יש אומרים, דמתר לעשות לו סימן בדבר שיבוא לעתיד, כמו שעשה אליעזר עבד אברהם או יהונתן בן שאול, ויש אוסרין. וההולך בתם ובוטח בה', חסד יסובבנו.


איזהו מעונן. זה שנותן עתים, שאומר באצטגנינות, יום פלוני טוב ויום פלוני רע, יום פלוני ראוי לעשות בו מלאכה פלונית, שנה פלונית או חדש פלוני רע לדבר פלוני. ומה שנוהגין שאין נושאין נשים אלא במלוי הלבנה, אין זה בכלל מנחש ומעונן, שאין עושין זאת אלא לסימן טוב, כדרך שמושחין את המלכים על המעין לסימן שתמשך מלכותם, כן עושין לסימן טוב כמו שהלבנה הולכת ומתמלאת


ומכל מקום אין לעכב את הנשואין בשביל זה, ומכל שכן שאין לעשות חפת נדה בעבור זה. וכן נוהגין להתחיל ללמד בראש חדש. ומה שנוהגין שאין מתחילין בשני וברביעי, יש מתירין גם כן.


עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה איזהו מעונן, זה האוחז את העינים. פרוש, שהוא כאלו אוחז עיני בני אדם וסוגרן, שהוא מטעה אותן, שנדמה להם כאלו עושה דברים נפלאים חוץ מדרך הטבע, ובאמת אינו עושה כלום, אלא בקלות ידיו ובתחבולות הוא מטעה אותן. והבדחנין שעושין כמעשים אלו בחתנות, עוברים בלאו. והמצוה לעשותן, עובר על לפני עור. ולכן מי שיש בידו למחות, מחיב למחות, וכל שכן שאסור להסתכל ולראותן. אבל אם נכרי עושה כן, מתר לראות.


אסור לדרוש במכשפים אלא במקום סכנת נפשות, או אם בא לו איזה חלי על ידי כשוף או מקרה ורוח רעה, מתר להתרפאות על ידי מכשף גוי.


עבודה זרה, אסורה בהנאה, היא ותשמישה ונויה ותקרבתה. ואם נתערב מדברים אלו אפלו אחד באלף של התר, אוסר את כל התערובות בהנאה. איזהו תשמישה. הכלים שהכהן מקטיר בהם לפניה, כגון המחתה והגביעים, וכן הבית שמיחדים לה, והבסיס שמעמידין אותה עליו, וכן כלי השיר שמזמרים בהם לפניה וכדומה. ואיזהו נויה


ואיזהו נויה. כגון הנרות שמדליקין לפניה, והמלבושים שמלבישים אותה, או ששטח לפניה בגדים וכלים נאים לנוי, וכן האילנות שרגילין לטע לפני עבודה זרה להיות לה לנוי, הוין נוייה, ואסורין בהנאה, ולכן אסור לישב בצלן. ואיזוהי תקרבתה, כגון מני מאכל שמניחין לפניה. (עין יורה דעה סימן קלט וסימן ק"מ סעיף א').


עבודה זרה של גוי, וכן תשמישה ונויה, יש להן בטול. כשמבטל אותה הגוי בידים, שלא תהא עוד עבודה זרה או תשמיש או נוי לעבודה זרה, התרו. ושל ישראל מומר, אין להם בטול.


נרות שהדליקו לפניה, ואחר כך כבן הגוי לצרך עצמו ומכרן לישראל, מתרין, דכיון שכבן לצרך עצמו, זהו בטולן. ומכל מקום אין לעשות מהן נרות של מצוה. וכן כל דבר של עבודה זרה, אף על פי שנתבטל ומתר להדיוט, אסור לדבר מצוה, משום דמאיסי לגבוה.


המלבושים שלובשים הכהנים כשנכנסים לבית עבודה זרה, יש אומרים, דנוי שלהם הן, ולא נוי של עבודה זרה, ואינן צריכין בטול. ויש שמצריך בטול.


צורת שתי וערב שמשתחוים לה, אסורה בלא בטול. אבל שתי וערב שתולין בצואר לזכרון בעלמא, מתר.


אסור לעשות שום דבר לצרך עבודה זרה, ואפלו חלונות להבית. ואסור למכר להם ספרים המיחדים לעבודה זרה. [וכן ספרי תנ"ך המעתקים בשנויים, כדי לפקרם ולהחזיק אמונתם]. וכן למכר להם דבר לצרך עבודתם, אסור אם לא יוכלו לקנות במקום אחר. ויש אוסרין אפילו אם יוכלו לקנות במקום אחר. וכל בעל נפש, יחמיר לעצמו.


אסור להסתכל באליל ובנוי שלו, שנאמר, אל תפנו אל האלילים. וצריכין להתרחק מן הבית ומכל שכן מן האליל עצמו ארבע אמות, שלא לעבר שם. ואסור לשמע כלי השיר או להריח בריח שלהם. ואם שומע כלי השיר, יאטם אזניו. וכן אם בא ריח, יכון שלא להנות ממנו.


הרואה בתי עבודה זרה בישובן, אומר, בית גאים יסח ה' (משלי ט״ו:כ״ה). בחרבנן, אומר, אל נקמות ה', אל נקמות הופיע (תהילים צ״ד:א׳).


ישב לו קוץ ברגלו, או נתפזרו לו מעות בפני עבודה זרה, לא ישח להסיר את הקוץ או לטול את המעות, מפני שנראה כמשתחוה לה. ואפלו אין אדם רואה, מכל מקום אסור, אלא ישב או יפנה אחוריו או צדו לצד העבודה הזרה, ואחר כך יטול.


יש מי שאומר, שאסור להלוות לצרך בנין עבודה זרה או לתכשיטיה או למשמשיה, וכל שכן דאסור למכר להם תשמישים. והנמנע, מצליח. ואין לכרך ספרי עבודה זרה, חוץ מספרי הדינים והסופרים. ואם חושש משום איבה, על כל פנים כל מה שיכול להשמט, ישמט.


מקום שמתקבצים גוים ואומרים ששם מוחלים להם עונותיהם, אסור לשאת ולתת שם עמהם (כן כתב הטורי זהב, ובחכמת אדם כלל פז סימן ה כתב דצריך עיון).


אסור להזכיר שם עבודה זרה, בין לצרך, כגון לומר לחברו, המתן לי בצד עבודה זרה פלונית, בין שלא לצרך, שנאמר, ושם אלהים אחרים לא תזכירו. ואסור לגרם לגוי, שיזכיר שם עבודה זרה, שנאמר, לא ישמע על פיך, לא ישמע בגרמא שלך. ואם נתחיב לו הגוי שבועה, יש מקלין להניח לו לשבע (עין אורח חיים סימן קנו). שם החגים שלהם שהם כשמות בני אדם, אין חשש להזכירם. והוא, שלא יקראם כמו שהגוים מזכירים אותם בלשון חשיבות.


כל לצנותא אסירא, חוץ מלצנותא דעבודה זרה דשריא.


אסור לתן מתנת חנם לגוי שאינו מכירו, דכתיב, ולא תחנם, ודרשינן לא תתן להם מתנת חנם. אבל אם הוא מכירו, לא הוי מתנת חנם, שגם הוא ישלם גמולו, או כבר שלם לו, והוי כמו מכירה.


אסור לספר בשבחן, אפלו לומר, כמה נאה גוי זה בצורתו. ומכל שכן שלא לספר בשבח מעשיו או שיחבב דבר מדבריו, שזהו גם כן בכלל ולא תחנם, לא תתן להם חן. אבל אם מכון בשבחו להודות להקדוש ברוך הוא שברא בריה נאה כזו, מתר.


מתר לפרנס ענייהם ולבקר חוליהם ולקבור מתיהם ולהספידן ולנחם אבליהם, משום דרכי שלום.


לא יתיחד ישראל עם גוי, מפני שהם חשודים על שפיכות דמים (ועין יורה דעה סימן קנג)


גויה לא תניק לילד ישראל בביתה, ואפלו אחרים עומדים על גבה. אבל בבית ישראל, מתרת להניקו (ועין לעיל סימן קסה סעיף ח) אם אחרים עומדים על גבה או נכנסים ויוצאים. והוא שלא יניחנו עמה לבדו בלילה.


ישראלית לא תילד לגויה, אלא אם כן היא ידועה למילדת, שאז מתרת (משום איבה). ודוקא בשכר ובחל. ולא תניק ישראלית לבן גויה אפלו בשכר, אלא אם כן יש לה חלב הרבה ומצער אותה, אז מתרת להניקו.


אסור ללמד אמנות לגוי.


כתיב, לא תעשון אתי אלהי כסף וגו', וקבלו רבותינו זכרונם לברכה, דזוהי אזהרה שלא לציר צורות שבמדור העליון ושבמדור התחתון, והינו, לא תעשון כדמות שמשי המשמשין לפני. ולכן אסור לציר צורות ארבעה פנים שבמרכבה וצורות שרפים ואופנים ומלאכי השרת, וכן אסור לציר צורות חמה ולבנה וכוכבים. ואפלו אינן בולטות, אסור לעשותן, ואפלו בשביל גוי. אבל להשהותן בבית, אם אינן בולטות, מתר, רק שלא יאמר לגוי לעשותן


משום דאמירה לגוי, אסורה בכל האסורין כמו באסורי שבת.


וכן אסור לציר צורת אדם. ואפלו רק פרצוף פני אדם לחוד, נמי אסור. ואפלו להשהותה, אסור, עד שיקלקל אותה קצת. ודוקא בצורה שלמה, דהינו בשתי עינים וחטם שלם. אבל אם אינה רק חצי הצורה מצד אחד, כדרך קצת המצירים צד אחד של הצורה, זה אינו אסור.


טבעת שיש עליה חותם שהוא צורת אדם, אם היתה הצורה בולטת, אסור להשהותה, ומתר לחתם בה, מפני שנעשית שקועה. ואם היתה הצורה שוקעת, מתר להשהותה, ואסור לחתם בה, מפני שנעשית בולטת.


אסור להסתכל בצורת אדם, שהרי נקרא פסל, ועובר משום, אל תפנו אל האלילים. אבל בצורות שעל המטבעות, כיון שרגילין בהן, מתר. והחסיד נזהר גם בזה


אסור לעשות בית תבנית היכל כשעור ארכו וגבהו ורחבו, אכסדרה תבנית אולם, חצר תבנית עזרה, שלחן תבנית השלחן שהיה בבית המקדש, מנורה תבנית המנורה שהיתה בבית המקדש. אבל עושה של חמשה קנים או של ששה או של שמונה. אבל של שבעה לא יעשה, אפלו משאר מיני מתכות, ואפלו בלא גביעים וכפתורים ופרחים, ואפלו אינה גבוהה שמונה עשר טפחים, משום דכל אלו הדברים, גם במנורה שבמקדש לא היו מעכבין.


יש נוהגין לעשות מנורה לשבעה נרות, דהינו ששה בעגול ואחד באמצע. אבל הרבה פוסקים אוסרים זאת. ויש להחמיר בספק אסור דאוריתא.


העושה שמן המשחה במעשה ובמשקל האמור בתורה, חיב כרת. ובשוגג, חיב חטאת, והוא שעושה אותו כדי להמשח. והעושה קטרת מאחד עשר סממנין שבתורה לפי המשקל, אפלו לא עשה אלא חציה או שלישיתה, חיב כרת. עשה להתלמד בה, פטור.


כתוב בתורה, וכתבת קעקע לא תתנו בכם. מהי כתבת קעקע. כתב המחקה ושקוע שאינו נמחק לעולם, זהו השורט על בשרו וממלא מקום השריטה בכחול או בדיו או בשאר צבעונים הרושמים. וכן אם צובע תחלה בצבע ואחר כך שורט במקום הצבע, עובר בלאו. ומכל מקום מתר לתן אפר ושאר דברים על המכה לרפואה, אף על פי שישאר הרשם, כי גם ממכתו ישאר רשם המוכיח עליו, שלא עשה משום כתבת קעקע.


כתיב, ושרט לנפש לא תתנו בבשרכם. וכתיב, לא תתגדדו ולא תשימו קרחה בין עיניכם למת. וגדידה ושריטה אחת הן, ואסורות בין בפני המת בין שלא בפני המת. ואפלו להכות בידו על בשרו עד שדם יוצא, אסור. ואפלו על צער אחר, אסור.


קרחה, הוא שתולש משער ראשו על מת. ואפלו בשערה אחת, איכא אסורא, וגם הנשים מזהרות בבל יקרחו, ומכל שכן בבל ישרטו.


פאות הראש הן שתים בסוף הראש, והוא מקום חבורו ללחי מימין ומשמאל אצל האזן. ואפלו לגלחן במספרים כעין תער, דהינו סמוך לבשר, שאינו משיר כלום מן השערות סמוך לבשר, יש אוסרין. ולכן אם צריך לגלחן לרפואה, יזהר שלא לגלחן סמוך לבשר ממש. ושעור הפאה מכנגד שער שעל פדחתו ועד למטה מן האזן, מקום שהלחי התחתונה יוצאת ומתפרדת שם.


פאות הזקן לא אסרה תורה להשחית אלא בתער. והפאות הן חמש, ורבו בהן הדעות, לפיכך ירא שמים לא יעביר תער על כל זקנו כלל, ואפלו על השפה העליונה או תחת הגרון. ואין חלוק בין תער לאבן חדה שחותכת את השערות, כגון פיגמאנט או פימסענשטיין, שאסור גם כן. ואותן שמסירין שער הזקן על ידי משחה מסיד עם אוירעם, יש להם לזהר, שלא לגרר את המשחה בסכין, שמא יחתך שער, רק יגררו בקיסם וכדומה (נודע ביהודה תנינא סימן פ).


אסור לאיש ללבוש אפלו מלבוש אחד של אשה, אף על פי שהוא נכר בשאר מלבושיו שהוא איש. וכן אסור לאשה ללבוש אפלו מלבוש אחד של איש. ולא לבד מלבושים אסורים, אלא אפלו כל תכשיט וכל תקון נוי ויפי המיחד לאשה לפי מנהג המקום, אסור לאיש שיתקשט ויתיפה בו. וכן כל מה שמיחד לאיש, אסור לאשה.


אסור לאיש להעביר שער בית השחי ובית הערוה אפלו במספרים כעין תער, דהינו שמגלחן סמוך לבשר ממש, מפני שזהו תקון לנשים. ואסור לחך בידו בשער בית השחי ובית הערוה כדי להשירן. אבל על ידי בגדו, מתר. ומי שיש לו חטטין בבית השחי ובבית הערוה ומצטער מחמת השערות, מתר להעבירן.


אסור לאיש ללקט אפלו שערה אחת לבנה מתוך השחורות, שזהו נוי אשה, ואסור משום לא ילבש גבר. וכן אסור לו לצבוע אפלו שערה אחת לבנה שתהא שחורה. וכן אסור לאיש להסתכל במראה. ואם רואה משום רפואה, או שמספר את עצמו, או כדי להסיר הכתמים מעל פניו או הנוצות מראשו, מתר. ובמקום שהדרך הוא שגם האנשים רואים במראה, בכל ענין מתר.


כתיב, ולחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה וגו'. פרוש, שאסורין לאכל מתבואה חדשה מחמשת המינים עד לאחר הקרבת העמר שהקריבו בששה עשר בניסן. ובזמן שאין עמר, כל היום אסורין. ולבני חוץ לארץ שעושין יום טוב שני ימים מחמת ספקא, גם כל יום שבעה עשר, אסור עד תחלת ליל שמונה עשר. ותבואה שנזרעה ונשרשה קדם ט"ז בניסן, העמר הזה התירה, ומתרת מיד לאחר קצירתה. אבל אם לא נשרשה קדם ששה עשר בניסן, אסורה עד שיבוא העמר הבא.


לדעת רב גדולי הפוסקים, אסור זה גם בחוץ לארץ הוא מן התורה. ולכן צריכין להשגיח מאד בתבואה שנזרעה לפעמים אחר הפסח או סמוך לפני הפסח, שלא השרישה קדם ששה עשר בניסן, כגון שעורים ושבלת שועל, ובקצת מקומות גם חטין, שהן אסורות עד לאחר שבעה עשר בניסן הבא. (ואם השרישה ביום ששה עשר, מתרת בתחלת ליל שבעה עשר בניסן הבא, מכח ממה נפשך). וגם השכר שנעשה מתבואה זו, אסור עד לאחר הפסח הבא. וכן השמרים, אסורים


וכן השמרים, אסורים. ואם חמצו בהם עסה, אפלו מתבואה ישנה, כל העסה אסורה מחמת השמרים. תבואה שמסתפקים בה אם היא ישנה או חדשה, יעשו עליה שאלת חכם.


יש אומרים, דאין אסור חדש אלא בתבואה שגדלה ברשות ישראל. ואפלו השדה שיכת לגוי, אלא שהישראל שכרה, יש בתבואה זו אסור חדש. אבל בתבואה שגדלה ברשות הגוי, אין בה אסור חדש. ועל זה סומכים הרבה בשעת הדחק. ומכל מקום בתבואה שגדלה ברשות ישראל, אין שום התר. אבל רבו החולקים ואומרים, דגם בשל גוי איכא אסור חדש. והמחמיר תבוא עליו ברכה.


כל עץ מאכל, בין של ישראל בין של גוי, ואפלו בעציץ שאינו נקוב, שלש שנים הראשונות מנטעתו, הפרות והגרעינין והקלפות, הכל אסור בהנאה. ושלש שנים אלו, אין מונים מיום ליום, אלא אם נטע קדם ששה עשר באב, כיון שיש ארבעה וארבעים יום עד ראש השנה, נחשבת לו השנה, משום דארבעה עשר יום המה ימי קליטה, ואחר כך שלשים יום בשנה נחשבים שנה, ושוב מונה שתי שנים מתשרי. אבל אם נטע מיום ששה עשר באב ואילך, לא נחשבת שנה זאת לכלום, ומונה מתשרי שלש שנים.


בשנה הרביעית, נקראו הפרות נטע רבעי, וצריכין פדיון. כיצד פודה אותן. תולשן לאחר שנגמרו כל צרכן, ונוטל מטבע כסף או פרות של התר שוין פרוטה, ואומר, בזה אני פודה פרות נטע רבעי אלו. ונוטל המטבע או הפרות ושוחקן וזורקן בנהר. ואין מברכין בחוץ לארץ על הפדיון.


אחד הנוטע גרעין או ענף או שעקר אילן ונטעו במקום אחר, חיבים בערלה. אבל המרכיב ענף באילן אחר, וכן המבריך, דהינו שעושה גומא בארץ ומשפיל אחד מענפי האילן ומטמין אמצעותו בארץ וראשו יוצא מצד אחר, אף על פי שחתכו מעקר האילן, בחוץ לארץ אין בו משום ערלה.


אילן שנקצץ, אם נשאר גבוה מהארץ טפח, אזי מה שגדל אחר כך, אינו חיב בערלה. אבל אם לא נשאר טפח, חיב בערלה. ומונין השנים משעת הקציצה. ואילן שנעקר ונשאר משרשיו מחבר, אפלו רק כעבי המחט שמותחין בה הבגד, לאחר אריגה, בידוע שיכול לחיות בלי תוספת עפר ופטור, ואפלו הוסיף עליו עפר הרבה.


כלאי אילנות, הרי הם בכלל מה שנאמר, שדך לא תזרע כלאים. ועל כן אסור להרכיב מין בשאינו מינו, כגון ענף של תפוח באתרוג, או אתרוג בתפוח. ואפלו מינים הדומים זה לזה, כגון תפוח בתפוח יערי וכיוצא, כיון שהם שני מינים, אסורים זה בזה. ואסור לישראל להניח לגוי שירכיב לו אילנו כלאים.


אסור לקים המרכב כלאים. אבל הפרי הגדל ממנו, מתר. ומתר לקח ענף מן המרכב ולנטעו במקום אחר.


כלאי הכרם וכלאי זרעים אינם אסורים בחוץ לארץ, אלא אם כן זרע שני מיני תבואה או שני מיני ירק עם זרע הכרם ביחד.


אסור להרכיב זכר על נקבה משני מינים, בין בבהמות בין בחיות בין בעופות. ואפלו לגרום שירכבו, אסור.


אסור לעשות מלאכה בשני מינים, כגון לחרוש או שימשכו את הקרון. ואפלו להנהיגם בקול בלבד, שהוא צועק עליהם, אסור, אם הם קשורים יחד. ולכן עגלה של גוי שכלאים מושכים אותה, ומשא של ישראל על העגלה, אסור לישראל שילך סמוך להעגלה, דחישינן שמא יצעק עליהם שילכו מהר, וזה אסור משום מנהיג בכלאים.


עגלה שהכלאים מושכים אותה, אסור לישב בה, אפלו אינו מנהיג.


עגלה שמושך אותה מין אחד, לא יקשר מין אחר לא בצדה ולא לאחריה.


אסור לקשר שני מינים יחד, אפלו רק משום שמירה שלא יברחו. ויש לזהר בזה בעופות, שלא לקשר שני מינים יחד, שקצת טועין בזה.


פרד, הוא הבא מן הסוס והחמור, ויש בו שני מינים. יש שאביו סוס ואמו חמורה, ויש שאמו סוסה ואביו חמור, והם כלאים זה בזה. ולכן הבא לקשר שתי פרדות, בודק בסימני אזנים וזנב וקול, אם דומין זה לזה, בידוע שאמן ממין אחד, ומתרים. ויש אומרים, דאפלו פרד אחד, הוי כלאים, משום דבא משני מינים, ואסור לעשות בו מלאכה או לרכב עליו.


צמר רחלים ואילים עם פשתן, אסור משום כלאים, בין שתפר בגד צמר עם בגד פשתן אפלו בחוטי משי או בחוטי קנבוס, בין שתפר בגד צמר בחוטי פשתן או בהפוך, בין שקשר חוטי פשתן עם חוטי צמר או שקלען יחד, כל אלו אסורין משום כלאים. התוכף תכיפה אחת וקשר או שתכף שתי תכיפות אף על פי שלא קשר, הוי חבור לכלאים. ועל כן אסור לחבר בגד צמר בבגד פשתן אפלו על ידי מחט (שפיננאדל) בלא חוט (חוות יאיר קמג).


עורות הכבשים שעושין מהן בגדים, מתר לתפרן בחוטי פשתן ואין חוששין לנימות של הצמר אף על פי שמתחברין בחוט הפשתן, משום דאלו הנימות של הצמר אינן חוטין, ולא חשיבי, ובטלי.


לחבר צמר ופשתן על ידי אמצעי, דהינו חתיכת עור, לתפר או לקשר מצדו האחד צמר ומצדו השני פשתן, להרמב"ם אסור מן התורה, ויש מקלין. ולכן לדידהו עורות התפורין יחד בחוטי פשתן, מתר לחברם תחת בגד צמר, (ואף על פי שאפשר שהחוט של קנבוס, שהוא תופר את העורות תחת הבגד של צמר, יכנס בתוך חוטי פשתן שתפורין בהן העורות, לית לן בה), והכי נוהגין. אבל בעל נפש, יש לו להחמיר כדעת הרמב"ם.


אפלו עשרה מצעות זה על גב זה, והתחתון כלאים, אסור לישב על העליון.


בגד גדול, שכלאים בקצה אחד ממנו, אסור לכסות עצמו בו אפלו בקצה השני, אף על פי שהכלאים מנחים על הארץ.


התופר כסות כלאים בשביל גוי, תופרו כדרכו, אף על פי שהכסות מנחת על ארכובותיו, ובלבד שלא יכון להנות ממה שמנחת עליו. וכן מוכרי כסיות שנושאין אותן על כתפיהן למכרן, מתר, ובלבד שלא יכונו שיגנו עליהם מפני הצנה או מפני הגשמים. ומכל מקום, היראים נושאין אותן על גבי מקל.


מטפחת הידים, וכן מטפחת שמקנחין בה אחר הרחיצה, ומטפחת השלחן שאוכלין עליו וכיוצא בזה, וכן מפה שעל השלחן בבית הכנסת שקורין עליו, אסורות משום כלאים. וכן וילון, אסור לעשות מכלאים. אבל פרכת שלפני ארון הקדש, מתר.


עגלות (קוטש, קאללעס) שיש להן מכסה שהשרים הולכין בהן, ויש מהן מחפות מבפנים בבגדי צמר שהם כלאים, כי מסתמא נתפרו בחוטי פשתן, מתר ללכת בהם, ובלבד שיזהר שלא להשען בצדדים שיש שם כלאים. ומכל שכן שיזהר שלא לשבת על הכרים, שהן כלאים (עין באר היטב סימן שא סעיף קטן ב). ויש מתירין אפלו לישב על הכרים, כיון שעשויים באפן שאינם נכפפים על צדדי האדם (עין פתחי תשובה בשם פנים מאירות).


ישראל שילדה לו בהמה טהורה שלו בכור, מצוה להקדישו ולומר, הרי זה קדש, שנאמר, תקדיש לה' אלהיך. ואם לא הקדישו, מתקדש מאליו מרחם. ונותנים אותו לכהן, בין שהוא תם, בין שנפל בו מום, ואפלו נולד במומו. אבל לא יתנהו לכהן בעודו קטן מאד, שאין זו גדלה לכהן, אלא הבעלים מטפלים בו עד שיגדל מעט, דהינו, בדקה שלשים יום, ובגסה חמשים יום. ואם אין לו כהן מצוי, חיב לטפל בו עד שיזדמן לו כהן.


אמר לו הכהן תוך הזמן, תנהו לי ואני אטפל בו, אם אין בו מום, אינו רשאי לתנו לו, מפני שזהו כמו שעושה לו טובה לישראל, (שהוא יטפל בו תחתיו), בשביל שיתנהו לו, וזה אסור, דהוי כגוזל אחרים. אבל אם נפל בו מום תוך הזמן ואמר לו הכהן תנהו לי שאוכלנו, מתר, שהרי יכול לשחטו מיד.


אם הכהן אינו רוצה לקבלו, מפני כי בזמן הזה יש בו טרח גדול לגדלו עד שיפול בו מום, אינו רשאי, מפני שנראה כמבזה מתנות כהנה. ומכל מקום הישראל אסור לו לתנו לכהן כדי להקניטו או לנקם ממנו. ואם עושה כן, אין הכהן צריך לקבלו. וכן אם פשע הישראל, שהיה יכול למכר את הבהמה לגוי קדם שילדה ולא מכרה, אין הכהן צריך לקבל את הבכור, אלא הוא בעצמו יטפל בו עד שיפול בו מום, ואז יתנהו לכהן (עין חוט השני סימן כו).


הבכור בזמן הזה, צריכין להשהותו עד שיפול בו מום. וכשנפל בו מום, מראין אותו לשלשה בעלי תורה, ואחד מהם יהיה בקי לדעת אם הוא מום קבוע, ומתירין אותו, ואחר כך שוחטין אותו. ואם הוא כשר, אוכלין אותו, ומתר גם לישראל. אבל אינו נמכר במקולין, ואינו נשקל בליטרא, ואין נותנין ממנו לכלבים, ואין מוכרין או נותנין ממנו לגוי.


הבכור שנולד בו מום, אם יש במקום ההוא אנשים הראויים להתירו, מראין אותו להם מיד. ומשהתר, אין משהין אותו הרבה, אלא אם התר תוך שנתו, יכולין להשהותו עד שתהא לו שנה. ואם התר סמוך לשנתו או לאחר שנתו, אין משהין אותו יותר משלשים יום. עבר והשהה אותו יותר, אינו נפסל בכך.


הכהן צריך לגדל את הבכור עד שיפל בו מום. ויכול למכרו לישראל, בין שיש בו מום בין שאין בו מום, רק שהישראל ינהג בו בקדשת בכורה, וגם לא יקנהו לסחורה.


אין מרגילין בבכור, דהינו להפשיט עורו שלם דרך מרגלותיו, דנראה כבזיון, שבעוד שהעור על הקדשים, חושב לעשות ממנו מפוח.


שחטו ונמצא טרפה, עורו ובשרו אסורים בהנאה, וטעון קבורה. והוא הדין אם מת מעצמו, טעון קבורה. ונוהגין שכורכין אותו בסדין וקוברין אותו בבית הקברות בעמק (תשובה מאהבה)


הבכור, בין תם בין בעל מום, אסור בגזה ועבודה. ואפלו נתלש ממנו צמר מעצמו, אותו הצמר, אסור בהנאה לעולם. אבל הצמר שעל גופו, אם נשחט במומו, השחיטה מתרת גם את הצמר, כמו שהיא מתרת את הבשר ואת העור.


הבכור, אין לו התר אלא במום. ואסור לכנסו לכפה כדי שימות מעצמו, משום דמפסיד קדשים.


אסור לעשות מום בבכור. ואפלו לגרם לו מום, כגון לתן בצק על גבי אזנו כדי שיטלנו הכלב משם ויקטע אזנו עמו, וכיוצא בזה, או שיאמר לגוי לעשות בו מום, אסור. ומתר לתנו לגוי לגדלו או לשמרו.


הלוקח בהמה מן הגוי, ואין ידוע אם כבר ילדה או לא, וילדה עתה בבית ישראל, הרי זה ספק בכור. ואפלו הגוי מסיח לפי תמו שכבר ילדה, לא מהני. וגם הסימנים שבסדקי קרנים, לא מהני. ואפלו אם היא חולבת, לא מהני, אלא אם כן רואין שמניקה עגל. ואם היא חולבת וגם הגוי מסיח לפי תמו שלא להשביח את מקחו ואומר שכבר ילדה, מהני בפרות, אבל לא בעזים (שטז).


כהנים ולוים, חיבים גם כן בבכור בהמה טהורה, אלא שהכהן מפרישו ומעכבו לעצמו ומחזיקו בקדשת בכור.


אם יש לגוי שתפות עם ישראל בבהמה, וכן המקבל בהמה מן הגוי לגדלה ושיחלקו בולדות, פטורין מן הבכורה, שנאמר, פטר כל רחם בבני ישראל, עד שיהיה הכל מישראל. וגוי המקבל בהמה מישראל לגדלה ושיחלקו בולדות, להרבה פוסקים לא מהני. אלא צריך הישראל למכר את האם לגוי.


מצוה למכר לגוי את הבהמה הטהורה או להשתתף עמו בה קדם שתלד, כדי לפטרה מהבכורה. ואף על פי שמפקיע קדשת הבכור, הכי עדיף טפי, שלא יבוא לדי מכשול בגזה ועבודה. ואם יקנה לגוי את העבר, לא מהני, כיון דהוי דבר שלא בא לעולם, אלא צריך להקנות לו את האם


והקנין יהיה באפן זה, ישתוה עם הגוי על מחיר הפרה, וגם ישכיר לו את המקום אשר הפרה עומדת שם, והגוי יתן לו פרוטה, ויאמר לו הישראל, בזו הפרוטה, תקנה את המקום אשר הפרה עומדת שמה, והמקום הזה יקנה לך את הפרה. או יעשה כן, שלאחר שהשתוו על מחיר הפרה, יתן לו הגוי פרוטה, וגם ימשך הגוי את הפרה לרשותו או לסמטא, וקונה אותה במשיכה ומעות. ואפלו אם מחזירה אחר כך לרשות ישראל, לא אכפת לן.


ישראל שיש לו חמורה וילדה בכור, מצוה לפדותו. ובמה פודה אותו. בשה מן הכבשים או מן העזים, בין זכר בין נקבה, בין גדול בין קטן, בין תם בין בעל מום, ובלבד שלא יהא טרפה ולא שחוט ולא בן פקועה, ויתן את השה לכהן. ומאימתי חיב לפדותו. משיולד עד שימות, אלא שמצוה לפדותו מיד, שלא להשהות את המצוה. ולאחר שפדה אותו, הרי הוא ביד הישראל חלין גמורים, וגם השה הוא ביד הכהן חלין גמורים.


מיד כשהפריש את הטלה שיהא תחת פטר החמור, נעשה פטר החמור חלין, אפלו קדם שנתן את הטלה לכהן. לפיכך מיד כשמפרישו, מברך אשר קדשנו במצותיו וצונו על פדיון פטר חמור.


קדם שנפדה, אסור בהנאה, ואפלו נתנו לכהן. גם הכהן אסור להשתמש בו, עד שיפדה אותו ויקח את השה לעצמו. ואם מת קדם שנפדה, יקבר.


אם אינו רוצה לפדותו, מכהו בקופיץ בערפו עד שימות ויקברנו, מפני שאסור בהנאה. ומצות פדיה, קודמת למצות עריפה.


כהנים ולוים, פטורים מפטר חמור. וכן בת כהן ובת לוי. אבל בעליהן, חיבים בפטר חמור שלהם. ושתפות כהן ולוי וכן שתפות גוי, גם כן פוטרת. אבל אסור להשתתף עמהם או למכר להם כדי להפקיע קדשתו, כיון דאפשר בפדיה או בעריפה.


מצות עשה להלוות לעניי ישראל, שנאמר, אם כסף תלוה את עמי את העני עמך וגו'. ואף על גב דכתיב אם, קבלו חכמינו זכרונם לברכה, דאם זה, אינו רשות אלא חובה. הכי אמרינן במכלתא, אם כסף תלוה את עמי, חובה. אתה אומר חובה, או אינו אלא רשות (מדכתיב אם), תלמוד לומר, העבט תעביטנו, חובה ולא רשות. והא דכתיב בלשון אם, פרושו, אם כסף תלוה, את עמי תלוהו ולא לגוי. ולאיזה מעמי, לאותו שעמך


מכאן אמרו, עני שהוא קרובו, קודם לעניים אחרים. ועניי עירו, קדמים לעניי עיר אחרת. וגדולה מצות הלואה לעני, יותר ממצות צדקה לעני השואל, שזה כבר נצרך לשאל, וזה עדין לא הגיע למדה זו. והתורה הקפידה על מי שהוא נמנע מלהלוות לעני, שנאמר, ורעה עינך באחיך האביון וגו'. והמלוה לעני בשעת דחקו, עליו הכתוב אומר, אז תקרא וה' יענה.


אפלו עשיר, אם צריך ללוות, מצוה להלוות לו ולהנותו אף בדברים וליעצו עצה ההוגנת לו.


אסור להלוות בלא עדים ואפלו לתלמיד חכם, אלא אם כן מלוהו על המשכון. והמלוה בשטר, משבח יותר.


אסור לנגש את הלוה כשיודע שאין לו לפרע. ואפלו לעבור לפניו, אסור, מפני שהוא נכלם בראותו למלוה ואין ידו משגת לפרע, ועל זה נאמר, לא תהיה לו כנשה.


וכשם שאסור למלוה לנגש את הלוה, כך אסור ללוה לכבוש ממון חברו שבידו ולומר לו, לך ושוב, כשיש לו, שנאמר, אל תאמר לרעך לך ושוב.


אסור ללוה לקח את ההלואה ולהוציאה שלא לצרך עד שתוכל להאבד ולא ימצא המלוה ממה לגבות, ואפלו אם המלוה הוא עשיר גדול. והעושה כן, נקרא רשע, שנאמר, לוה רשע ולא ישלם. וצוו חכמים, יהי ממון חברך חביב עליך כשלך. וכשהמלוה מכיר את הלוה שהוא בעל מדה זאת שלא להשגיח על ממון אחרים, מוטב שלא להלוות לו, ממה שילוהו ויצטרך לנגשו אחר כך ויעבור בכל פעם משום לא תהיה לו כנשה.


המלוה על המשכון, צריך לזהר שלא ישתמש בו, מפני שהוא כמו רבית. ואם הלוה לעני על מרא וקרדם וכיוצא בו, ששכרו מרבה ואינו נפחת אלא מעט, יכול להשכירו אף בלי נטילת רשות מהלוה, ולנכות לו דמי השכירות בחובו, דמסתמא ניחא לה ללוה בכך. ויש מי שאומר, דדוקא לאחרים יכול להשכירו, אבל לא לעצמו, שלא יחשדוהו דמשתמש בו בחנם, רק בשביל ההלואה.


אם רוצה המלוה לקחת משכון מן הלוה שלא בשעת הלואה אלא אחר כך, לא יעשה כי אם על פי בית דין.


לעולם ירחיק אדם את עצמו מן הערבות ומן הפקדונות בכל מה דאפשר.


מי שיש לו שטר חוב על חברו, והשטר בלה והולך להמחק, יבוא לבית דין ויעשו לו קיום.


אסור להשהות שטר פרוע בתוך ביתו, שנאמר, ואל תשכן באהליך עולה.


כמו שצריך לזהר בשמירת פקדון, כך צריך לזהר בשמירת המשכון ביותר, מפני שהוא כמו שומר שכר על המשכון. וכשם שהנפקד אינו רשאי למסר את הפקדון לאחר לשמרו, כמו שיתבאר בסימן קפח, כך אין המלוה רשאי להפקיד את המשכון ביד אחר או למשכנו שלא מדעת הבעלים.


המלוה את חברו על המשכון, שאם לא יפרענו לזמן פלוני, יהא המשכון חלוט לו, יזהר לומר לו בשעת הלואה, אם לא תפדה אותו עד זמן פלוני, יהא קנוי לי מעכשו.


מי שהוא יודע שחיב לחברו, וחברו אומר לו, ודאי לי שאינך חיב לי, פטור מלשלם לו, שהרי מחל לו.


לוה שבא לפרוע למלוה על ידי שליח, מיד כשמסר את המעות לידי השליח, זכה השליח במעות עבור המלוה, וכשהלוה מתחרט ורוצה לקחתן מיד השליח ושיפרע לו אחר כך, אסור משום דהוי לה שלא מדעת, וגם על השליח יש אסור להחזירן ללוה.


הסכמת רב הפוסקים דשמטת כספים נוהגת גם בזמן הזה, ואפלו בחוץ לארץ. והעולם נהגו להקל. וכבר הרעישו על זאת גדולי ישראל זכרונם לברכה, וקצת מהם טרחו ללמד זכות על המנהג שסומכין על קצת מקלין. אבל מי שרוצה לדקדק במצות, בודאי מחיב לעשות כדעת רב הפוסקים זכרונם לברכה. ובפרט שיוכל לתקן את הדבר על ידי פרוזבול ולא יבוא לידי פסידא. ושנת השמטה היתה בשנת תרל"ה, ותהיה אם ירצה השם בשנת תרמ"ב


[והבאות, אי"ה, תש"מ, תשמ"ז, תשנ"ד, תשס"א, תשס"ח, תשע"ה, תשפ"ב, תשפ"ט, תשצ"ו, תת"ג. וכו'].


שביעית, משמטת כל מלוה, בין מלוה על פה, בין מלוה בשטר, ואפלו יש בו אחריות נכסים. ומי שנתן לחברו מעות בתורת עסקא, שהדין הוא שחצין מלוה וחצין פקדון, החצי שהוא מלוה משמט, והחצי שהוא פקדון אינו משמט.


המלוה את חברו על המשכון, אינו משמט. ואם הלוהו על משכון קרקע, יש בזה חלוקי דינים.


ערב שפרע למלוה, וקדם שפרע הלוה להערב הגיעה שנת השמטה, משמט.


מי שנתחיב לחברו שבועה על ממון, שאלו היה מודה לו היתה שביעית משמטת את הממון, משמטת גם כן את השבועה.


מי שהיה חיב לחברו ממון וכפר, ועמדו לדין ונתחיב, וכתבו בית הדין פסק דין ונתנוהו לדי המלוה, אין השביעית משמטתו.


המלוה את חברו והתנה עמו שלא תשמטנו שביעית, אפלו הכי משמטתו. אבל אם התנה עמו שלא ישמיט הוא חוב זה, אפלו היה זה בשנת השמטה, אינה משמטתו. וכן אם כתב בשטר לשון פקדון, אינה משמטת.


המלוה את חברו לאיזה שנים והגיע זמן הפרעון לאחר שמטה, אינה משמטתו, כיון שלא היה יכול לתבעו קדם.


המוסר שטרותיו לבית דין ואמר להם, אתם גבו לי חובי, אינו נשמט.


המוכר איזה דבר לחברו בהקפה, הוי לה כאלו הלוהו מעות, ומשמט. אבל חנוני המוכר לאחרים בהקפה, ואין דרכו לתבע עד שמתקבץ איזה סך, אינו משמט. ואם זקפן עליו במלוה, דהינו שחשב הכל ביחד וכתב בפנקסו סך הכולל, אזי הוי כהלואה ומשמט.


שכר שכיר, אינו משמט. ואם זקפו עליו במלוה, משמט.


הבא מכח הגוי, הרי הוא כגוי. לכן מי שקנה מגוי שטר חוב על ישראל, אינו משמט, שהרי הגוי היה גובה בשטרו לעולם. וכן מי שערב לגוי בעד ישראל, ולא פרע הישראל, והצרך הישראל הערב לפרע לגוי, ונטל מן הגוי את השטר שעל הלוה, אינו משמט. אבל אם לא היה שטר, אלא שתובע לחברו בעל פה, על שהצרך לפרע בעדו לגוי, הרי זה פטור.


אין שביעית משמטת כספים, אלא בסופה. לפיכך המלוה את חברו בשנת השמטה עצמה, גובה חובו כל השנה. וכשתשקע החמה בערב ראש השנה, אבד החוב.


לוה שבא לפרע למלוה חוב שעבר עליו שמטה, יאמר לו המלוה, משמט אני את החוב וכבר נפטרת ממני. אם אמר לו הלוה, אף על פי כן רוצה אני שתקבל ממני, מתר למלוה לקבלו ממנו. ואל יאמר הלוה, בחובי אני נותן לך, אלא יאמר לו, שלי הם ובמתנה אני נותנם לך. ויכול המלוה לעשות השתדלות והתפעלות, שיאמר הלוה שהוא נותנם לו במתנה. ואם אינו יכול לפעל זאת, אל יקחם.


פרוזבול אינו משמט. ומהו פרוזבול. המלוה הולך אצל שלשה בני תורה שיהיו בית דין, ויאמר אליהם, אתם דינים, מוסר אני לכם, שכל חוב שיש לי על פלוני ועל פלוני, שאגבה אותן חובות כל זמן שארצה. והמה כותבים לו פרוזבול בזו הלשון, במותב תלתא כחדא הוינא, ואתא פלוני המלוה ואמר לפנינו, מוסר אני וכו'. ושלשתן חותמין למטה, בלשון דינים או בלשון עדים. ויכולין לעשות זאת גם בסוף השנה, דהינו בערב ראש השנה קדם שקיעת החמה


ויש אומרים, שאינן צריכין דוקא לכתב את הפרוזבול, אלא די במה שהוא אומר לפניהם. ואפלו אם אין במקומו בית דין, יכול לומר, אני מוסר שטרותי לבית דין שבמקום פלוני.


לא מהני פרוזבול אלא אם יש ללוה קרקע. ואפלו כל שהוא, סגי. ואפלו אין לו אלא עציץ נקוב, סגי. ואפלו אין ללוה כלום, אלא שיש לערב או שיש למי שהוא חיב לו ללוה זה, נמי מהני. ואם גם לאלו אין להם כלל, אם יש למלוה קרקע כל שהוא, יכול לזכות לו ללוה, ואפלו על ידי אחר, ואפלו שלא בפניו, ומהני לפרוזבול.


כשנפל בין שני בני אדם איזה סכסוך, ראוי להם להתפשר בטוב ושיותר כל אחד נגד חברו, כדי להתרחק מזילותא דבי דינא בכל מה דאפשר.


אם אי אפשר להם להתפשר בטוב, ומכרחים לבוא במשפט, יבואו לפני בית דין ישראל. ואסור לדון בפני דיני גוים ובערכאות שלהם, אפלו בדין שדנים כדיני ישראל. ואפלו נתרצו שני בעלי דינים לדון בפניהם, אסור. ואפלו נתקשרו בקנין על זה או שכתבו כן בשטר, אינו כלום. וכל הבא לדון בפניהם, הרי זה רשע, וכאלו חרף וגדף והרים יד בתורת משה רבנו עליו השלום


ואפלו בדבר המתר למעבד דינא לנפשה, כאשר יתבאר אם ירצה השם בסעיף ט, מכל מקום אסור לעשותו על ידי גוים. ואפלו אינו דן לפני הגוים, אלא שכופהו על ידי גוי שיעמד עמו לדין ישראל, ראוי למתחו על העמוד.


היתה ידם תקיפה ובעל דינו גבר אלם, יתבענו לדיני ישראל תחלה. אם לא רצה לבוא, נוטל רשות מבית דין ומציל בדיניהם.


מי שתובעים אותו ממון שהוא מחזק בו, אסור לו לבקש צדדים להשמט, כדי שיתרצה הלה לעשות עמו פשרה וימחול לו על השאר. ואם עבר ועשה כן, אינו יוצא ידי שמים, עד שיתן לו את שלו.


אסור לבעל דין לספר ענין המשפט לפני הדין שלא בפני בעל הדין חברו. ולא יקדים את עצמו לבוא לפני הדין קדם לחברו, שלא יהא נחשד שמקדים כדי לסדר טענותיו שלא בפני חברו (ספר מאירת עינים).


כשם שהדין הלוקח שחד אפלו לזכות את הזכאי עובר בלא תעשה, כך הנותן את השחד עובר בלא תעשה דלפני עור לא תתן מכשל.


אסור לטען שקר בכל ענין. ואפלו אם יודע בעצמו שהוא זכאי, ואם יטען האמת יתחיב בדין, מכל מקום לא יטען שקר. הכי איתא בגמרא, תנו רבנן, מנין לנושה בחברו (פרוש שהלוה לחברו) מנה, שלא יאמר אטעננו במאתים כדי שיודה לי במנה ויתחיב לי שבועה ואגלגל עליו שבועה ממקום אחר תלמוד לומר, מדבר שקר תרחק. מנין לנושה בחברו מנה וטענו מאתים


שלא יאמר הלוה, אכפרנו בבית דין ואודה לו חוץ לבית הדין כדי שלא אתחיב לו שבועה ולא יגלגל עלי שבועה ממקום אחר תלמוד לומר, מדבר שקר תרחק. מנין לשלשה שנושין מנה באחד, שלא יהא אחד בעל דין ושנים עדים כדי שיוציאו המנה ויחלקו תלמוד לומר, מדבר שקר תרחק.


לפעמים בעלי הדין בוררים להם אנשים שיעשו פשרה ביניהם, אם בצרוף בית הדין או שלא בבית דין. ודבר זה, הגון הוא, שכל אחד הוא מצדד בזכותו של זה אשר בחרו ויצא הפשר כראוי. ודוקא לצדד בדרך הישר. אבל חלילה לו לעות את הפשר. שכשם שמזהרין שלא להטות את הדין, כך מזהרין שלא להטות את הפשר.


יכול אדם לעשות דין לעצמו. אם רואה חפץ שלו ביד אחר שגזלו, יכול לקחתו מידו. ואם האחר עומד כנגדו, יכול להכותו עד שיניחנו, אם לא יוכל להציל בענין אחר, אפלו הוא דבר שאין בו הפסד, אם ימתין עד שיעמידנו בדין. ואם יש עדים הרואים שהוא תופס את החפץ מיד האחר, אינו יכול לתפסו על ידי הכאה, אלא אם כן יכול לברר אחר כך שנטל את שלו. כי אם לא יברר, לא מהני לה תפיסתו, כיון שהיו עדים בדבר


אבל אם אין עדים, דאז מהני תפיסתו, יכול לעשות כן, אף על פי שלא יוכל לברר.


בני העיר שמעמידין להם בית דין, צריכין לידע שיש בכל אחד מהם שבעה דברים אלו, חכמה בתורה, ענוה, יראה, שנאת ממון אפלו שלהם, אהבת האמת, אהבת הבריות להם, בעלי שם טוב במעשיהם. וכל המעמיד דין שאינו הגון, עובר בלא תעשה, שנאמר, לא תכירו פנים במשפט, כלומר, לא תכירו פני האיש לומר, פלוני עשיר הוא, קרובי הוא, אושיבנו בדין


וכל דין שנתמנה בשביל כסף וזהב, אסור לעמד לפניו או לכבדו בשאר כבוד, ועליו דרשו רבותינו זכרונם לברכה, אלהי כסף ואלהי זהב לא תעשו לכם.


עירות שאין בהם חכמים הראויים להיות דינים, ממנים הטובים והחכמים שבהם לדעת אנשי העיר, והם ידונו אף על פי שאינם ראויים לדינים, כדי שלא ילכו לפני ערכאות של גוים. וכיון שקבלום עליהם בני העיר, אין אחר יכול לפסלן. וכל מעשיהם יהיו לשם שמים.


כל מי שיודע עדות לחברו וראוי להעידו ויש לחברו תועלת בעדותו והוא תובעו שיעיד לו בפני בית דין חיב להעיד לו, בין שיש עוד עד אחר עמו, בין שהוא לבדו. ואם כבש עדותו, חיב בדיני שמים. ואסור לאדם להעיד בדבר שאינו יודע, אף על פי שאמר לו אדם שיודע בו שאינו משקר. ואפלו אמר לו בעל הדין, בוא ועמד עם עד אחד שיש לי, ולא תעיד, רק שיפחד בעל חובי ויסבור שיש לי שני עדים, ויודה לי לא ישמע לו, שנאמר, מדבר שקר תרחק.


הא דעד אחד מעיד, זהו דוקא בדבר שבממון, דמהני גם עד אחד לענין שבועה. וכן בדבר אסור, אם עדין לא נעשה האסור, יעיד כדי לאפרושי מאסורא. אבל אם כבר נעשה האסור, לא יעיד עד אחד. דכיון דעד אחד אינו נאמן, אינו אלא כמוציא שם רע על חברו.


הנוטל שכר להעיד, עדותו בטלה. ודוקא כשכבר ראה המעשה, דמחיב להעיד בחנם. אבל לילך לראות את הענין שיהיה אחר כך עד בדבר, מתר לו לקח שכר, אבל רק שכר הראוי לפי הטרחא שלו ולא יותר. וכן אם יש לו טרחא ללכת לפני בית הדין, יכול לטול שכר טרחא כפי הראוי בעד טרחא זו, ולא יותר.


כל עדות שיש לאדם הנאה בה, ואיזה צד נגיעה אפלו בדרך רחוקה, פסול להעיד.


כתיב, ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו, ודרשינן, זה הבא בהרשאה ומתעבר על ריב לא לו. ודוקא כששני בעלי הדין המה בעיר, אלא כגון שהלוה הוא אלם ובעל טענות, וירא המלוה לטען עמו ומרשה לאחר, זהו מתעבר על ריב לא לו. אבל אם הנתבע הוא בעיר אחרת, והתובע אינו יכול להטריח את עצמו ומרשה לאחר, זה המרשה מצוה קעביד להציל עשוק מיד עושקו. ויש אומרים, דהבא בהרשאה כדי להנות מן השכר ולא בשביל אלמות, מתר.


לעולם ירחיק אדם את עצמו אפלו משבועת אמת בכל מה דאפשר.


מי שחברו נתחיב לו שבועה, ורואה בו שהוא רוצה לשבע לשקר, חס ושלום יתפשר עמו כפי האפשרי ולא יניחנו לשבע לשקר, שנאמר, שבועת ה' תהיה בין שניהם, ודרשינן, מלמד שהשבועה חלה על שניהם.


ישראל היודע עדות לגוי לו דין עם ישראל בערכאותיהם, אם יגרם בעדותו לחיב את הישראל יותר ממה שהיה חיב בדיני ישראל, אסור להעיד לו. ואם לאו, מתר להעיד לו. ואם מתחלה יחדו הגוי להישראל שיהיה לו עד, הואיל ויהיה חלול השם אם לא יעיד לו, יעיד לו בכל ענין.


כל זמן שהאדם זוכר, יכול להעיד לעולם, ואינו חושש שמא מתוך שנתישן הדבר הרבה אינו זוכרו על בריו. ואפלו אינו נזכר לעדות אלא מתוך הכתב, שכשמסרוהו לו, כתבו בפנקסו לזכרון דברים ושכח את הדבר ואינו נזכר אלא מתוך הכתב יכול להעיד. ודוקא שכאשר ראה את הכתב נזכר בדבר. וכן אם נזכר בדבר על ידי אחר שהזכרו לו, יכול להעיד, ואפלו היה המזכיר העד השני. אבל אם בעל הדין בעצמו מזכירו ונזכר, לא יעיד


אך יכול בעל הדין למסר את הדברים לאחר והוא יזכירו, דהוי לה נזכר על ידי אחר.


עד שהוא קרוב לאחד מבעלי הדין, או לאחד מהדינים, או שהעדים קרובים זה לזה, ואפלו קרבה על ידי נשותיהם לפעמים פסולים להעיד. ואפלו קרובים רק לערב ולא ללוה, גם כן פסולים להעיד ללוה. וזה שפסלה התורה עדות הקרובים, לא מפני שחזקתם אוהבים זה את זה, שהרי פסולים להעיד, בין לזכותו בין לחובתו, אלא גזרת הכתוב היא. ואפלו משה ואהרן, לא היו כשרים להעיד זה לזה


לכן כל עד שיש לו איזה קרבה לאחד מן הנזכרים או שהיה קרוב ונתרחק והדינים אינם יודעים, צריך להודיע להם, והם יגידו לו על פי התורה אם יש בקרבה זו כדי לפסלו או לא.


שני עדים, שאחד יודע בחברו שהוא רשע ופסול לעדות מן התורה ואין הדינים מכירים ברשעו, אסור לו להעיד עמו, אף על פי שהיא עדות אמת, שנאמר, אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס. וגזרת הכתוב היא, שכל העדות בטלה, אפלו הם רבים, אם אחד ביניהם פסול. ואיזהו רשע שפסול לעדות מן התורה. כל שעבר על דבר שפשט בישראל שהוא עברה, והוא דבר שבלא תעשה מן התורה, ועבר בזדון ולא עשה תשובה


אבל אם יש לתלות שעשה בשגגה או בטעות, שלא ידע את האסור, לא נפסל לעדות.


אסור לגזול או לגנוב אפלו כל שהוא, בין מישראל בין מגוי. איתא בתנא דבי אליהו, מעשה באחד שספר לי, שעשה עולה לגוי במדידת התמרים שמכר לו, ואחר כך קנה בכל המעות שמן, ונשבר הכד ונשפך השמן. ואמרתי, ברוך המקום שאין לפניו משוא פנים. הכתוב אומר, לא תעשק את רעך ולא תגזל. וגזל הנכרי, גזל.


אם הוא דבר מעט כל כך שאין מי שיקפיד עליו כלל, כגון לטול מהחבילה קיסם לחצוץ בו שניו, מתר. ומדת חסידות להמנע גם מזה.


אפלו לגנוב על דעת להחזיר, אלא שרוצה לצערו קצת או בדרך שחוק, גם כן אסור.


אסור לעשק את חברו אפלו כל שהוא, שנאמר, לא תעשק את רעך. ואיזהו עושק. זה שבא ממון חברו לידו ברצון חברו, כגון שיש לו בידו הלואה או שכירות, ואינו רוצה לשלם לו, או שדוחהו בלך ושוב, לך ושוב. וכיון דכתיב רעך, אינו אסור בגוי. והוא שאין חלול השם בדבר, כגון שלוה מגוי ומת, רשאי לכחש לבנו, שאינו יודע בברור שהוא משקר. אבל כשהגוי יודע שהוא משקר, אסור, מפני חלול השם


ואף במקום שאינו יודע, אינו רשאי אלא להפקיע הלואתו או שאר חוב שהוא חיב לו. אבל חפץ שהוא בעין, אסור לכפר, שהרי זה הוי גזל ממש. ולא עוד, אלא אפלו קנה ממנו חפץ, אסור להטעות אותו בחשבון בנתינת המעות, כמו שנאמר, וחשב עם קונהו, דמירי בגוי, שהרי אינו מקנה לו החפץ אלא בעד הסכום שהשתוו. והמטעהו בחשבון המעות, הרי זה כגונב את החפץ ולא כמפקיע חובו. ואפלו גנבת דעת שאין בה חסרון מעות, אסור במשא ומתן, כמו שכתבתי בסימן סג


ומכל מקום אם הגוי טעה בעצמו, מתר אם לא יהיה חלול השם בדבר, שלא יודע לו. ונכון שיאמר לו הישראל, ראה שעל חשבונך אני סומך.


כל החומד ביתו או כיליו של חברו, או כל דבר שאין בדעת חברו למכרו, והוא הרבה עליו רעים או שהפציר בו בעצמו עד שמכרו לו, הרי זה עובר בלא תחמד. ומשעה שנפתה בלבו וחשב איך יקנה חפץ זה, עבר בלא תתאוה, כי אין תאוה אלא בלב בלבד, והתאוה מביאה לידי חמוד. והקונה את הדבר שהתאוה לו, עובר בשני לאוין. ולכך נאמר, לא תחמד ולא תתאוה.


מצות עשה על הגוזל להחזיר את הגזלה עצמה אם היא בעינה ולא נשתנית, שנאמר, והשיב את הגזלה אשר גזל. והוא הדין לגנב. ואינו יוצא ידי חובתו בנתינת דמים, אפלו אם כבר נתיאשו הבעלים. אבל אם אבדה או שנשתנית בשנוי שאינו חוזר לבריתו או ששקעה בבנין, שיהיה לו הפסד גדול לסתר את הבנין, יוצא ידי חובתו בנתינת דמים, כמו שהיתה שוה בשעת הגזלה. ואם הנגזל הוא במקום אחר, אינו צריך לשלוח את המעות למקומו, אלא מודיעו שיבוא וישלם לו


אם מת הנגזל, יחזיר ליורשיו.


הגוזל את הרבים, כגון שהיה חנוני ומדד במדה חסרה או ששקל במשקל חסר וכדומה, או שהיה ממנה בקהל והקל על קרוביו והכביד על אחרים, וכן מי שנטל רבית מרבים, תשובתו קשה. לפיכך יעשה צרכי רבים, שגם הנגזלים יהנו מהם. ומכל מקום לאלה שהוא יודע שגזל מהם, מחיב להחזיר להם, ואינו יוצא ידי חובתו במה שעשה צרכי רבים.


אסור לקנות מהגנב או מהגזלן את החפץ שגנב או גזל. ואין חלוק בין שהוא ישראל או נכרי, כי גם הנכרי נצטוה על אסור גנבה וגזלה אפלו מנכרי חברו, והוא משבע מצות שנצטוו עליהם. ועון גדול הוא לקנות מן הגנב או מן הגזלן, שהרי הוא מחזיק ידי עוברי עברה. ועל זה נאמר, חולק עם גנב שונא נפשו, וגורם לגנב שיגנוב עוד גם גנבות אחרות, ואם לא ימצא לוקח, לא יגנוב


ואף על פי שאפשר לו להוליך את הגנבה למקום שאין מכירין אותו, אין זה מצוי לו כל כך. ואם הקונה מתכון לטובת הבעלים להחזירו להם כשיחזירו לו מעותיו, מתר. ודוקא כשלא היה אפשרי לבעלים בעצמם להציל. וכן אסור לקבל בפקדון דבר שנראה שהוא גנוב או גזול.


אפלו להנות שום הנאה מן הגנבה או מן הגזלה כל זמן שהיא ביד הגנב או הגזלן, אסור. ואפלו הנאה מעטת שגם בעליה לא היו מקפידים עליה, כגון חלוף מטבעות בשוין, אסור במעות גנובות או גזולות. וכן לכנס לבית גזול, בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, או לעבור בשדה גזולה, אסור.


ולכן מי שהוא גנב או גזלן מפרסם, שאין לו מלאכה אחרת אלא זאת, וכל ממונו בחזקת גנוב או גזול, אסור להנות ממנו, ואסור לעני לקחת ממנו צדקה.


וכן אם אחד רוצה למכר איזה חפץ שנראה שהוא גנוב, כגון שומרי פרות שמוכרים פרות במקום צנוע, או מוכר אחר שנושא איזה דבר בהצנע למכרו, או שאומר להקונה, הטמן, אסור לקנות. ואפלו לקנות מאשה איזה דבר שיש לחוש שהיא מוכרת שלא מדעת בעלה, או לקנות מאיש דבר מתכשיטי האשה ומלבושיה, שיש לחוש שהוא מוכרו שלא מדעת אשתו, אסור.


מי שנתחלפו לו כליו בבית המשתה וכדומה, הרי זה לא ישתמש בכלים אלו שבאו לידו ואינם שלו. וכשיבוא בעל החפץ, צריך להחזירו לו, ואף על פי שהחפץ שלו נאבד. וכן כובסת המכבסת לרבים והביאה לו חלוק שאינו שלו, אסור ללבשו, אלא צריך להחזירו לבעליו, ואף על פי ששלו נאבד. אך אם מנח אצלו ימים רבים, עד שאי אפשר שלא חקרו הבעלים בינתים אחר שלהם, אז מתר לו ללבשו, כי מסתמא סלקה הכובסת את בעליו ושלמה בעד החלוק הזה.


אסור להנות משום דבר של חברו שלא מדעתו. אף על פי שברור לו שכשיודע לבעליו ישמחו ויגילו מפני אהבתם אותו. מכל מקום אסור. לפיכך הנכנס לפרדס או לגנת חברו, אסור לו ללקט פרות שלא מדעת הבעלים. אף על פי שבעל הפרדס ובעל הגנה אוהבו ורעו אשר כנפשו, ובודאי ישמח ויגיל כשיודע לו שנהנה זה מפרותיו, מכל מקום כיון שעכשו אינו יודע מזה, הרי הוא נהנה באסור. וצריך להזהיר לרבים, שנכשלין בזה מחמת חסרון ידיעה.


ומכל מקום מתר לבן ביתו של אדם לתן פרוסה לעני או לבנו של אוהבו של בעל הבית שלא מדעתו, לפי שכך נהגו בעלי הבתים. ואין זה נקרא שלא מדעת הבעלים, כיון שכך נהגו, והבעלים יודעין מזה המנהג. ומטעם זה, מתר לקבל צדקה מן הנשים דבר מעט שלא מדעת הבעלים, הואיל ודרכן בכך, ויודעין הבעלים שדרכן בכך. וכן בפרדס, אם הוא רגיל בו לאכל מפרותיו מדעת הבעלים, מתר. וכן כל כיוצא בזה.


המוצא פרות בדרך תחת אילן שהוא נוטה על הדרך, אם הם פרות שדרכן לפול מן האילן ובנפילתם הם נמאסים, או אפלו אינם נמאסים אלא שרב העוברים שמה המה גוים, או שהם פרות שדרך הבהמות לאכל אותם, והן עוברות דרך שם, הרי הבעלים כבר נתיאשו מהם ומתרים. אבל אם הם פרות שאינם נמאסים בנפילתם, ורב העוברים שמה המה ישראלים, אסורים משום גזל. ואם הם של יתומים קטנים, אסורים בכל ענין, כי הקטנים, אין היאוש והמחילה שלהם כלום


דינא דמלכותא דינא.


אסור להזיק ממון חברו, אפלו על דעת לשלם, כמו שאסור לגנב ולגזל על דעת לשלם. ואפלו לגרם נזק לחברו, בין במעשה בין בדבור, אסור, כגון ראובן שמוכר סחורה לגוי, ובא שמעון ואומר לו, שאינה שוה כל כך אף על פי שהאמת כן, אסור, שהרי אונאתו מתרת. וכל הגורם נזק לחברו, אפלו בענין שפטור מדיני אדם, חיב בדיני שמים, עד שיפיס את חברו.


אפלו מי שבא איזה נזק עליו, אסור לסלקו מעליו, אם על ידי זה יגרום שיבוא על חברו, כי אסור להציל את עצמו אפלו בגרם נזק ממון של חברו. אבל קדם שבא הנזק עליו, מתר לדחותו שלא יבוא עליו, אף על פי שעל ידי זה יבוא על חברו. כגון אמת המים שבאה לשטף שדהו, עד שלא נכנסה לשדהו, מתר לגדר בפניה, אף על פי שעל ידי זה היא שוטפת שדה חברו


אבל משנכנסה לשדהו, אסור להוציאה בענין שתגיע לשדה חברו, שכיון שהנזק מטל עליו, אינו רשאי לסלקו מעליו ולהטילו על חברו.


וכן חיל מלך שבא לעיר, ובני העיר מחיבים לתת להם אכסניא, אסור לאחד לתן שכר לשר החיל לפטרו, כי על ידי זה יגרם נזק לישראל אחר. וכן בכל שאר עניני מסים, אסור להשתדל אצל השר לפטרו, אם על ידי זה יכביד על אחרים. והעושה כן, נקרא מסור.


אסור למסר ישראל ביד גוים, בין גופו בין ממונו, בין במעשה בין בדבור, להלשין עליו או לגלות מצפוניו. וכל המוסר, אין לו חלק לעולם הבא. ואפלו רשע ובעל עברות, אסור למסרו לא גופו ולא ממונו, ואפלו הוא מצר לו ומצערו תמיד בדברים. אבל אם חברו מוסר אותו ואי אפשר להציל את עצמו אלא על ידי שימסר אותו, מתר.


אסור לכנס לתוך שדה ניר של חברו, מפני שהוא דש נירו ומקלקלו.


אסור לעמד על שדה חברו להסתכל בה בשעה שהיא עומדת בקמותיה, שלא יזיקנה בעין הרע. ומכל שכן שאסור להסתכל בחברו בענין שיש לחוש שיזיקנו בעין הרע. ואפלו בעסקיו ובמעשיו שאין בהם חשש הזק עין הרע, אם עושה בביתו וברשותו, אסור לראות שלא מדעתו, כי שמא אינו חפץ שידעו אחרים ממעשיו ועסקיו. ודרך ארץ הוא כשאחד רואה שחברו עוסק במלאכתו, יברכנו ויאמר לו, תצליח במעשיך.


אפלו לעשות ברשות שלו דבר שהוא מזיק לשכנו, אסור. לא יניח בחצרו סמוך לכתל של חברו כל דבר שיש בו חמימות ומוציא הבל ומזיק את החומה, כגון זבל וכדומה, אלא אם כן הרחיק שלשה טפחים. וכן צריך להרחיק שלא לשפך מים סמוך לכתל חברו. ולכן צנור המקלח מן הגג, צריך להרחיקו מכתל חברו שלשה טפחים. ומכל שכן שלא לשפך עביט של מי רגלים סמוך לכתל חברו


ולהשתין מים סמוך לכתל חברו, אם הוא כתל של אבנים או של עץ בלי טיט, די כשמרחיק טפח אחד. ואם היו האבנים צחיח סלע, אינו צריך להרחיק כלל, ומשתין אפלו על הכתל. ואם הוא כתל של לבנים או של עץ מחפה בטיט, צריך להרחיק שלשה טפחים. ועין עוד בסימן שאחר זה.


אסור לאדם להכות את חברו. ואם הכהו, עובר בלא תעשה, שנאמר, והיה אם בן הכות הרשע וגו', ארבעים יכנו לא יסיף פן יסיף וגו', אם הקפידה התורה בהכאת הרשע שלא להכותו יותר על רשעו, קל וחמר בהכאת צדיק. וכל המרים יד על חברו להכותו, אף על פי שלא הכהו, נקרא רשע, שנאמר, ויאמר לרשע למה תכה רעך, למה הכית לא נאמר, אלא למה תכה, אף על פי שעדין לא הכהו, נקרא רשע


וכל מי שהכה את חברו, הרי הוא מחרם בחרם הקדמונים, ואין לצרפו למנין עשרה לכל דבר שבקדשה, עד שיתירו לו בית דין את החרם, כשמקבל עליו לשמע דינם. ואם אחד מכה אותו או לישראל אחר וא אפשר להציל את עצמו או את חברו מיד מכהו אלא על ידי שיכה אותו, מתר להכותו.


אפלו משרתו שאינו שומע בקולו, אסור להכותו. אבל מתר להכות בניו הקטנים או יתום שהוא מגדל בתוך ביתו, כדי להדריכם בדרך ישרה, שזוהי טובתם.


צריך לזהר שלא להשליך שברי כלי זכוכית וכדומה במקום שיוכלו להזיק.


אם יש לשכנו חלי הראש, רחמנא לצלן, וקול ההכאה מזיק לו, לא יכתוש אפלו בביתו ריפות וכיוצא בהן, דברים שקול הכאתם מגיע לבית שכנו ומזיק לו.


יש עוד הרבה דברים בענין נזקי שכנים או לבני רשות הרבים. והכלל הוא, שאסור לעשות שום דבר אפלו ברשותו, ומכל שכן ברשות הרבים, דבר שיכול להגיע ממנו איזה הזק לשכנו או לעוברים ברשות הרבים. אם לא בדבר שפשט המנהג שעושה כן כל מי שרוצה, שהרי זה, כאלו מחלו כל אנשי העיר, כדי שיוכל כל אחד לעשות כן כשיצטרך לזה, הוא או בניו אחריו.


המבעית את חברו, כגון שצעק עליו מאחריו או שנראה לו באפלה וכיוצא בזה, חיב בדיני שמים.


החובל בחברו, אף על פי שנתן את הממון לנחבל מה שנתחיב לו עבור החבלה, וכן גנב או גזלן, אף על פי שהחזירו או שלמו, מכל מקום אין מתכפר להם עד שיבקשו מחילה מאת הנחבל או הנגזל או הנגנב על הצער שהיה להם. והם ימחלו ולא יהיו אכזרים. (עין לעיל סימן קלא סעיף ד)


הרואה את חברו בצרה, רחמנא לצלן, ויכול להצילו הוא בעצמו או לשכר אחרים להצילו, חיב לטרח ולשכר ולהצילו, וחוזר ונפרע ממנו אם יש לו. ואם אין לו, מכל מקום לא ימנע בשביל זה, ויצילנו בממון שלו. ואם נמנע, עובר על לא תעמד על דם רעך. וכן אם שמע מאיזה רשעים מחשבים רעה על חברו או טומנים לו פח ולא גלה אזנו להודיעו, או שיכול לפיסם בממון בגלל חברו ולהסיר מה שבלבבם ולא פיסם, וכיוצא בדברים אלו, עובר על לא תעמד על דם רעך


וכל המקים נפש אחת מישראל, כאלו קים עולם מלא (ועין יורה דעה סימן קנח).


מי שעוסק בזיופים ויש לחוש שיסכן בזה רבים, דינו כמו רודף, ומתרין בו שלא יעשה. ואם אינו משגיח, מתר למסרו למלכות ולומר, שאין אחר מתעסק בזה אלא פלוני לבדו. וכן יחיד שמעלילים עליו בגללו, יכול לומר להם, אני איני עושה, אלא פלוני לבדו.


נוהגין ששבעה טובי העיר דנין דיני קנסות, כגון על חבלות וחרופים וכדומה, ואין להם לעשות דבר בלי בית דין, כי יש בענינים אלו הרבה חלוקי דינים, ואין לעשות יותר מן הראוי על פי הדת, ואל יהי קל בעיניהם כבוד הבריות.


מעברת שהיא מקשה לילד, כל זמן שהעבר בתוך מעיה, מתרין לחתכו בין בסם בין ביד, שכל שלא יצא לאויר העולם, אין שם נפש עליו. ובשביל להציל את האם, מתרין לחתכו, משום דהוי לה כמו רודף אחר חברו להרגו. אבל כשהוציא ראשו, אין נוגעין בו, שאין דוחין נפש מפני נפש, וזהו טבעו של עולם.


השואל או השוכר בהמה או מטלטלין מחברו, אינו רשאי, לא להשאילם ולא להשכירם לאחר שלא מדעת בעלים. אפלו ספרים שיש מצוה בהשאלתן, אין אומרים, מן הסתם ניחא לבעלים שתעשה מצוה בממונם, כי שמא אין רצונם שיהא דבר שלהם ביד אחר שאינו נאמן בעיניהם. אבל מתר לשואל ספר להניח לאחר ללמד בו בתוך ביתו, ובלבד שלא ילמד, רק יחידי, ולא שניהם ביחד. ואם ידוע שדרכן של הבעלים להאמין לזה השני בדברים כאלו, מתר השואל להשאיל לו והשוכר להשכיר לו.


מצוה לתת שכר פעלת שכיר בזמנו. ואם אחר, עובר בלא תעשה, שנאמר, ביומו תתן שכרו ולא תבוא עליו השמש. וכמו כן מצוה לתת שכר בהמה או כלי בזמנו. ואם אחרו, עובר בלאו, שנאמר, לא תעשק שכיר עני ואביון וגו' ביומו תתן שכרו. ואיזהו זמנו. אם כלתה המלאכה ביום, זמנו כל היום. ואם עבר היום ולא נתן לו, עובר על ביומו תתן שכרו ולא תבוא עליו השמש. ואם כלתה המלאכה לאחר שיצא היום ונכנס הלילה, זמנו כל הלילה


עבר הלילה ולא נתן לו, עובר על לא תלין פעלת שכיר אתך עד בקר. וכן שכיר שבוע, שכיר חדש, שכיר שנה, יצא ממלאכתו ביום, יש לו זמן כל היום. יצא ממלאכתו בלילה, יש לו זמן כל הלילה ולא יותר.


וכן אם נתן טליתו לאמן לתקנה בקבלנות והביאה לו ביום, יש לו זמן כל היום בלבד. הביאה לו בלילה, יש לו זמן כל הלילה בלבד. אבל כל זמן שהטלית ביד האמן, אף על פי שנגמרה וכלתה מלאכתה, אין בעל הבית עובר, אפלו היא אצל האמן כמה ימים. ואפלו הודיעו שיביא לו מעות ויטול את שלו, מכל מקום אינו עובר.


אינו עובר משום בל תלין ולא תבוא עליו השמש, אלא אם כן תבעו השכיר ויש לו מעות לתן לו. אבל אם לא תבעו השכיר, או שתבעו ואין לו מעות, אינו עובר. ומכל מקום מדת חסידות היא ללוות ולפרע לשכיר בזמנו, כי הוא עני ואליו הוא נושא את נפשו. ומי שדרכו שלא לפרע לפועלים עד לאחר החשבון, אפלו תבעו ממנו דבר מעט שבודאי מגיע להם, מכל מקום אינו עובר, שכיון שידוע שדרכו כן, על דעת כן נשכרו אצלו.


שכיר שעשה מלאכה לבעל הבית והפסידה, אפלו בפשיעה, באפן שעל פי הדין הוא חיב בתשלומין, מצוה על בעל הבית להכנס עמו לפנים משורת הדין ולמחול לו, שנאמר, למען תלך בדרך טובים. ואם השכיר עני הוא ואין לו מה יאכל, מצוה לתן לו שכרו, שנאמר, וארחות צדיקים תשמר. וזה הוא ארח צדיקים, לשמר דרך ה' לעשות צדקה ומשפט לפנים משורת הדין.


כדרך שבעל הבית מזהר שלא לגזל שכר העני ולא לאחרו, כך העני מזהר שלא יבטל ממלאכת בעל הבית. וחיב לעבוד בכל כחו, כמו שאמר יעקב אבינו עליו השלום, כי בכל כחי עבדתי את אביכן. לפיכך אין הפועל רשאי לעשות מלאכה בלילה ולהשכיר עצמו ביום, (שכבר נחלש מהלילה), וכן אינו רשאי לעשות מלאכה בבהמתו בלילה ולהשכירה ביום. ואין הפועל רשאי להרעיב ולסגף עצמו, שהרי מחליש כחו ולא יוכל לעשות מלאכת בעל הבית כראוי


וכן הוא דין המלמד (עין לעיל סימן קסה סעיף יב).


כל המונע את הבהמה מלאכל בשעת מלאכתה, לוקה, שנאמר, לא תחסם שור בדישו. אחד שור ואחד כל מיני בהמה וחיה, בין טמאים בין טהורים, ואחד הדישה ואחד כל שאר מלאכות של גדולי קרקע. ולא נאמר שור בדישו, אלא בהוה. ואפלו חסמה בקול, דהינו שצעק עליה ועל ידי זה לא תאכל, חיב מלקות.


ישראל הדש אפלו בפרתו של גוי ותבואה של גוי, עובר משום לא תחסם.


אם הבהמה אינה יכולה לאכל, מפני שהיא צמאה, צריך להשקותה.


בהמה שהיא עושה בדבר שהוא רע לבני מעיה, מתר לחסמה, שלא הקפידה התורה אלא על הנאתה, והרי אינה נהנית.


הרואה אבדת ישראל, חיב לטפל בה להשיבה לבעליה, שנאמר, השב תשיבם. וכן כל ממון של חברו שאדם יכול להציל שלא יאבד, חיב להציל, והוא בכלל השבת אבדה.


אף על פי שמן הדין במקום שרב גוים מצויים, אפלו נתן בה ישראל סימן, אינו חיב להחזיר, משום דמסתמא כבר נתיאש הימנה, מכל מקום טוב וישר לעשות לפנים משורת הדין להחזיר לישראל שנתן בה סימן. וכופין על זה. ואם המוצא הוא עני, ובעל האבדה הוא עשיר, אינו צריך לעשות לפנים משורת הדין. ובמקום שיש דינא דמלכותא להחזיר אבדה, חיב בכל ענין להחזיר.


כל המוצא אבדה, בין שיש בה סימן בין שאין בה סימן, אם מצאה דרך הנחה, כגון טלית וקרדם בצד הגדר, ואפלו יש להסתפק אם הניחם שם בכונה או אבדם שם, אסור לגע בהם.


מי שהוא זקן מכבד, ומצא אבדה והוא דבר מבזה, שאפלו היה שלו, לא היה נוטלו להביאו לביתו, משום דהוי לה בזיון, אינו חיב לטפל בה. ומכל מקום יש לו לעשות לפנים משורת הדין ולטפל בה, אף על פי שאינה לפי כבודו.


מצא מציאה ואינו יודע מי אבדה, בין שיש בה סימן בין שאין בה סימן, יש בענינים אלו הרבה חלוקי דינים, ויעשה שאלת חכם איך יעשה.


המפקיד מעות אצל חברו, עתה בזמן הזה שכל עסקינו במשא ומתן והכל צריכין למעות, מן הסתם נתרצה המפקיד, שהנפקד יוציאן כשיצטרך. ולכן מתר לו להוציאן, והרי הן אצלו כמו מלוה, אלא אם כן גלה המפקיד דעתו שאין רצונו בכך, כגון שחתמן או קשרן בקשר משנה, אז אין הנפקד רשאי להוציאן.


המפקיד שאר חפץ אצל חברו, אסור להנפקד להשתמש בחפץ זה לצרכו. ואף על פי שאין החפץ מתקלקל כלל בתשמיש זה, מכל מקום הוי שואל שלא מדעת. ושואל שלא מדעת, גזלן הוא. ואם ידוע בברור שאין המפקיד מקפיד עליו, מתר. ויש אוסרין גם בזה, משום דפקדון אפלו בדבר שאין דרך בני אדם להקפיד, אסור, משום דהוי שולח יד בפקדון גם בכהאי גונא. ויש להחמיר.


חיב לשמר את הפקדון באפן היותר טוב כפי הדרך לשמר חפצים כאלו. ואפלו אם הוא אינו מדקדק כל כך בשמירת חפצים שלו בפקדון, חיב לדקדק יותר.


אין הנפקד רשאי להפקיד את הפקדון ביד אחרים, אפלו כשרים ונאמנים יותר ממנו, אלא אם כן המפקיד גם כן רגיל להפקיד דברים כאלו אצלם.


כשבא להחזיר את הפקדון, לא יחזירנו לאחד מבני ביתו של המפקיד שלא מדעתו. וכן כשבא להחזיר לו איזה חפץ שהשאיל לו או לפרע חובו. אבל יכול להחזיר לאשתו, כי מן הסתם היא נושאת ונותנת בתוך הבית, והבעל מפקיד כל אשר לו בידה.


מי שפגע בחברו בדרך ובהמתו רובצת תחת משאה, בין שהיה עליה משא הראוי לה, בין שהיה עליה יותר ממה שראוי לה, הרי זה מצוה לסיעו לפרק מעליה, שנאמר, עזב תעזב עמו. ולאחר שפרק, לא יניח את חברו בצער וילך לו, אלא יעזור לו לחזור ולטעון עליה, שנאמר, הקם תקים. ואם הניח את חברו ולא פרק ולא טען, בטל מצות עשה ועבר על מצות לא תעשה, שנאמר, לא תראה את חמור אחיך וגו'.


פרק וטען וחזר ונפל, חיב לפרק ולטען פעם אחרת, ואפלו מאה פעמים, שנאמר, עזב תעזב, הקם תקים עמו. לפיכך צריך לילך עמו עד פרסה, שמא יצטרך לו, אלא אם כן אומר לו בעל המשא, איני צריך לך.


מצות פריקה, צריך לעשות בחנם. אבל לטען, אינו מחיב אלא בשכר, וכן בעד מה שהולך עמו, מחיב לשלם לו.


בהמת גוי, אם היה הגוי מחמר אחר בהמתו, בין שהמשא הוא של ישראל בין שהוא של גוי, אינו חיב, רק לפרק, משום צער בעלי חיים, ויכול לקבל שכר על זה. אבל לטען, אינו חיב כלל, רק אי איכא משום איבה. ואם אין שם גוי, אלא ישראל מחמר אחר הבהמה, חיב גם כן לטען משום צער הישראל. וכן בהמת ישראל והמשא של גוי, חיב לפרק ולטען משום צער הישראל.


כתיב, כי תראה חמור שנאך רבץ תחת משאו וגו', שונא זה לא מהגוים הוא, (שהרי אינם במצות טעינה ופריקה, אלא משום צער בעלי חיים), אלא מישראל. והיאך יהיה ישראל שונא לישראל, והכתוב אומר, לא תשנא את אחיך בלבבך. אמרו חכמים, כגון שהוא לבדו ראהו שעבר עברה, והתרה בו ולא חזר, הרי מצוה לשנאתו עד שיעשה תשובה וישוב מרשעתו


ואף על פי שעדין לא עשה תשובה, אם מצאו בצער על משאו, מצוה לפרק ולטען עמו ולא יניחנו כך, כי שמא ישהה בשביל ממונו ויבוא לידי סכנה, והתורה הקפידה על נפשות ישראל, בין רשעים בין צדיקים, מאחר שהם נלוים אל ה' ומאמינים בעקר הדת, שנאמר, אמור אליהם חי אני נאם ה' אלהים אם אחפץ במות הרשע כי אם בשוב רשע מדרכו וחיה.


בני חבורה שארע לאחד מהם שרגלי חמורו רעועות, אין בני חבורה רשאים לפרד עם חמוריהם ולהניחו לבדו בדרך. אבל אם נפל חמורו ואינו יכול עוד לילך כלל, רשאים לפרד ממנו, ואין צריכין להתעכב בשבילו יותר מדי. וכן בני חבורה שנוסעין בעגלות, וארע לאחד מהם איזה קלקול, שצריך לשהות מעט לתקן, אין חבריו רשאים לפרד ממנו, אלא אם כן צריך להתעכב הרבה יותר מדי.


מצות עשה לעשות מעקה לגגו, שנאמר, ועשית מעקה לגגך. גבה המעקה אינו פחות מעשרה טפחים, ויהא חזק כדי שישען אדם עליו ולא יפול. גגות שלנו שאין משתמשין בהם, פטורין. ואמנם לא הגג בלבד חיב במעקה, אלא כל דבר שיש בו סכנה, שיכשל בו אדם וימות, חיב במעקה ותקון. וכל המניחו בלי מעקה, בטל מצות עשה ועבר על לא תעשה, שנאמר, ולא תשים דמים בביתך


כגון מי שיש לו בור בתוך חצרו, חיב לעשות לו חליא גבוהה עשרה טפחים או לעשות לו כסוי שלא יפול בו אדם.


וכן כל מכשול שיש בו סכנת נפשות, מצות עשה להסירו ולהשמר ממנו ולהזהר בדבר יפה, שנאמר, השמר לך ושמר נפשך מאד. ואם הניח ולא הסיר את המכשולים המביאים לידי סכנה, בטל מצות עשה ועבר בלא תשים דמים, כגון אם סלם רעוע עומד בביתו וחצרו, וכן המגדל כלב רע.


כשם שצריך האדם להזהר בגופו שלא לאבדו ושלא לקלקלו ושלא להזיקו, כמו שנאמר, השמר לך ושמר נפשך מאד, כך צריך להזהר בממונו שלא לאבדו ושלא לקלקלו ושלא להזיקו. וכל המשבר כלי, או קורע בגד, או מאבד מאכל או משקה או ממאסם, או זורק מעות לאבוד, וכן המקלקל שאר כל דבר שהיה ראוי שיהנו בו בני אדם, עובר בלא תעשה, שנאמר, לא תשחית את עצה וגו'.


אסור מן התורה לצער כל בעל חי. ואדרבא, חיב להציל כל בעל חי מצער, אפלו של הפקר, ואפלו של נכרי. אך אם הם מצערין לאדם, או שצריך האדם להם לרפואה או לשאר דבר, מתר אפלו להרגן, ואין חוששין לצערן, שהרי התורה התירה שחיטה. ולכן מתר למרט נוצות מאוזות חיות אם אין לו נוצה אחרת, רק שהעולם נמנעים משום אכזריות.


סוסים המושכים בעגלה והגיעו למקום מקלקל או להר גבוה, ואינן יכולין למשך בלי עזר, מצוה לעזור אף לנכרי משום צער בעלי חיים, שלא יכה אותם הנכרי מכה רבה למשך יותר מאשר בכחם.


אסור לקשר רגלי בהמה חיה ועוף בענין שיהיה להם צער (עין לעיל סימן פז סעיף ז).


אסור להושיב עוף על ביצים משאינו מינו, משום צער בעלי חיים.


אסור לסרס בין אדם ובין בהמה חיה ועוף, אחד טמאים ואחד טהורים, בין בארץ ישראל בין בחוץ לארץ. וכל המסרס, חיב מלקות. ואפילו להשקות כוס של עקרין לאיש או לשאר בעלי חיים הזכרים, אסור.


אסור לומר לגוי לסרס בהמה שלנו. ויש אומרים, דאפלו למכרה לגוי או לתנה לו למחצית שכר, אם ידוע שיסרסנה, אסור. משום דגוי גם כן מצוה על אסור סרוס, ואם כן הישראל עובר על לפני עור. ומיהו אם אין הגוי הקונה מסרס בעצמו, רק נותן לגוי אחר לסרס, לכלי עלמא שרי, דאז הוי לפני דלפני ומתר.


אמר רב יצחק ברה דרב יהודה, לעולם יבקש אדם רחמים שלא יחלה. שאם חלה, אומרים לו, הבא זכות והפטר. אמר מר עקבא, מאי קראה. כי יפל הנופל ממנו, ממנו להביא ראיה. פרוש, מאחר שהוא נופל, צריך למצוא ממנו וממעשיו ראיה לזכות. עוד איתא בגמרא, חש בראשו, יהי דומה בעיניו כמי שנתנוהו בקולר. עלה למטה ונפל למשכב, יהי דומה בעיניו כמי שהעלוהו לגרדום (מקום שדנין דיני נפשות) לדון, שכל העולה לגרדום לדון, אם יש לו פרקליטין גדולים, נצול


ואם לאו, אינו נצול. ואלו הן פרקליטין של אדם, תשובה ומעשים טובים. ואפלו תשע מאות ותשעים ותשעה מלמדים עליו חובה, ואחד מלמד עליו זכות, נצול, שנאמר, אם יש עליו מלאך מליץ אחד מני אלף להגיד לאדם ישרו, ויחננו ויאמר, פדעהו מרדת שחת וגו'.


דרש רבי פינחס בר חמא, כל מי שיש לו חולה בתוך ביתו, ילך אצל חכם ויבקש עליו רחמים, שנאמר, חמת מלך מלאכי מות, ואיש חכם יכפרנה. ונוהגין לתת צדקה לעניים בעדו, כי תשובה ותפלה וצדקה, מעבירין את רע הגזרה. גם נוהגין לברך את החולים בבית הכנסת. ואם הוא מסכן, מברכין אותו אפלו בשבת ויום טוב. ולפעמים משנים את שם החולה, כי גם שנוי השם, קורע גזר דינו.


התורה נתנה רשות לרופא שירפא, שנאמר, ורפא ירפא. ולכן אין לו לחולה לסמך על הנס, אלא חיב להתנהג בדרך העולם לקרוא לרופא שירפהו. וכבר כמה חסידי עולם נתרפאו על ידי רופאים. ומי שמונע את עצמו מלקרוא לרופא, שתים רעות הנהו עושה, האחת, דאסור לסמך על הנס במקום שיש סכנה, ודבר זה גורם שיזכרו עונותיו בשעת חליו. ועוד, דהוי יהרא וגאות שסומך על צדקתו שיתרפא בדרך הנס


ויש לו לקרוא לרופא היותר ממחה, ובכל זאת לבו יהא לשמים, ויבקש רחמים מאת הרופא הנאמן יתברך שמו, ואך בו יבטח לבו (ברכי יוסף) (ועין לעיל סימן סא סעיף ד).


ומצוה הוא על הרופא הבקי לרפא, ובכלל פקוח נפש הוא. ואם מונע את עצמו, הרי זה שופך דמים, ואפלו יש לחולה רופא אחר, כי לא מן כל אדם זוכה להתרפא, ואולי הוא מן השמים שיתרפא על ידו. אבל לא יתעסק ברפואות, אלא אם כן הוא בקי, ואין שם גדול ממנו, שאם לא כן, הרי זה שופך דמים.


חולה שאין בו סכנה, אם יוכל להתרפאות בדבר התר, אף על פי שצריכין לשהות קצת עד שישיגוהו, אין מתירין לו שום דבר אסור. ואם צריך דוקא לדבר אסור, אם צריך לאכלו כמו שהדרך הוא לאכל דבר זה, אסור לו לאכלו, אפלו הוא רק אסור דרבנן, כיון שאין בו סכנה


אבל שלא כדרך הנאתו, כגון שמערב בו דבר מר, וכן לעשות ממנו רטיה וכדומה, מתר, אפלו הוא דבר האסור בהנאה מדאוריתא, חוץ מכלאי הכרם ובשר בחלב, שאסורין אפלו שלא כדרך הנאתן במקום שאין סכנה. (דין הברכה על מה שאוכל ושותה לרפואה, עין לעיל סימן ג סעיף ח וסימן סא סעיף ד. ודין תינוק שצריך לאכל חמץ בפסח, עין לעיל סוף סימן קיז).


יש אומרים, דכל אסורי הנאה מדרבנן מתר להתרפאות בהן, אפלו חולה שאין בו סכנה, ואפלו כדרך הנאתן (עין לעיל סימן מז סעיף ב), ובלבד שלא יאכל ולא ישתה את האסור.


חולה שיש בו סכנה, מתרפא בכל האסורין, שאין לך דבר העומד בפני פקוח נפש (ועין לעיל סימן צב), חוץ מעבודה זרה, גלוי עריות, ושפיכות דמים, שהן ביהרג ואל יעבור, ואין מתרפאין בהן.


מתר לרופא להקיז דם ולמשש הדפק ושאר מקומות שבאשה, אפלו באשת איש, ואפלו במקום תרפה כדרך הרופאים, כיון שאינו עושה דרך תאוה וחבה, אלא שבמלאכתו הוא עוסק. ואך באשתו נדה, יש להחמיר כשאין סכנה בדבר ויש שם רופא אחר בקי כמוהו (ועין לעיל סימן קנג סעיף יד ושם מבאר, אם אשה נדה יכולה לשמש את בעלה כשהוא חולה או הוא אותה. ועין לעיל סימן קמג סעיף טו, אם הבן מתר להקיז דם לאביו וכיוצא בו).


בחלי מעים, אין האיש משמש את האשה, פן יתגבר יצרו, כיון שהוא בריא. אבל האשה, משמשת את האיש, כיון שהוא חולה.


מי שיש לו סממנים, וחברו חולה וצריך להם, אסור לו להעלות בדמיהם יותר מן הראוי.


כשחלה האדם, מצוה על כל אדם לבקרו, שכן מצינו בהקדוש ברוך הוא שמבקר חולים, כמו שדרשו רבותינו, זכרונם לברכה, בפסוק וירא אליו ה' באלוני ממרא, מלמד שבא אליו לבקר החולה. הקרובים והחברים שרגילים לכנס לביתו תמיד, המה הולכים לבקרו מיד כששמעו שהוא חולה. אבל הרחוקים שאינם רגילים בביתו, לא יכנסו מיד, כי היכי דלא לתרע מזלה להטיל עליו שם חולה. ואינם נכנסים עד לאחר שלשה ימים. ואם קפץ עליו החולי, גם הרחוקים נכנסים מיד


אפלו הגדול, ילך לבקר את הקטן, ואפלו כמה פעמים ביום. וכל המוסיף, הרי זה משבח, ובלבד שלא יהיה לטרח על החולה. השונא לא יבקר את שונאו החולה, ולא ינחמנו כשהוא אבל, שלא יחשב ששמח לאידו. אבל מתר ללוותו, וליכא למיחש, שיאמרו כי הוא שמח לאידו, באשר זהו סוף כל אדם. (עין לקמן סימן רז סעיף ב, דהחולה אינו צריך לעמד אפלו מפני נשיא. ואם רוצה לעמד, אין אומרים לו שב).


כשהחולה שוכב על הארץ, לא ישב המבקר על גבי כסא שגבה ממנו, לפי שהשכינה למעלה מראשותיו של חולה, שנאמר, ה' יסעדנו על ערש דוי. אבל כשהחולה שוכב במטה, מתר למבקר לישב על כסא וספסל (עין לקמן סימן רז סעיף ב).


עקר מצות בקור חולים הוא לעין בצרכי החולה מה הוא צריך לעשות לו, ושימצא נחת רוח עם חבריו, וגם שיתן דעתו עליו ויבקש רחמים עליו. ואם בקר ולא בקש, לא קים את המצוה. ולכן אין מבקרין בשלש שעות הראשונות של היום, מפני שאז כל חולה מקל עליו חליו ולא יחוש לבקש עליו רחמים. ולא בשלש שעות האחרונות של היום, שאז מכביד עליו חליו ויתיאש מלבקש עליו רחמים.


כשמבקש עליו רחמים, אם מבקש בפניו, יכול לבקש בכל לשון שירצה, שהרי מבקש כביכול לפני השכינה, שהיא אצל החולה. אבל כשמבקש שלא בפניו, דאז מלאכי השרת נזקקין להעלות תפלתו, ואינם נזקקין לכל הלשונות, על כן יבקש בלשון הקדש, ויכלול אותו בתוך כל חולי ישראל, שמתוך שכוללו עם האחרים, תפלתו נשמעת יותר בזכותן של רבים. ויאמר, המקום ירחם עליך בתוך כל חולי ישראל


ובשבת יאמר, שבת היא מלזעק, ורפואה קרובה לבוא, ורחמיו מרבים, ושבתו בשלום.


המבקרים ידברו אתו בהשכל ודעת, ויאמרו לו, דברים מחיים, ולא דברים ממיתים. ויאמרו לו, שיתן דעתו על עניניו, אם הלוה או הפקיד אצל אחרים או אחרים אצלו, ואל יפחד מפני זה מהמות.


אין לתן נכסיו במתנה לאחרים ואפלו לצדקה ולהניח את היורשים בלא כלום. וכל העושה כן, אין רוח חכמים נוחה הימנו, ואפלו אין היורשים נוהגין כשורה. אבל אם מניח גם ליורשים דבר המספיק להם, מתר (ועין לעיל סימן לד סעיף ד). ומדת חסידות, שלא לחתם את עצמו עד ולא להיות בעצה בצואה שמעבירין בה את הירשה מהיורש, אפלו מבן שאינו נוהג כשורה, לאחיו חכם ונוהג כשורה, כי שמא יצא ממנו זרע טוב והגון


ואפלו למעט מזה ולהרבות לזה, יש מי שאוסר, וראוי לחוש לדבריו. עין סוף סימן כו.


אם יש לו בנים קטנים, או קטנים וגדולים, או שאשתו מעברת, צריך למנות אפוטרופוס שיתעסק בשביל הקטנים עד שיגדלו.


חולה שבקש לעשות קבלת קנין לחזק את הצואה, קונין ממנו אפלו בשבת. וכן אם מבקש לשלח לקרוביו, מתר לשכר גוי בשבת ולשלחו (ועין לעיל סימן צ סעיף יט).


חולה שמת לו מת, אין מודיעין לו, שלא תטרף דעתו עליו. ואפלו נודע לו, אין אומרים לו לקרע, שמא תגדל דאגתו. ואין בוכין ואין מספידין בפניו, בין על מתו בין על מת אחר, אף על פי שאינו קרובו, פן יפחד שגם הוא ימות. ומשתיקין את המנחמים בפניו.


אין מבקרין לא לחולי מעים, משום כסופא, ולא לחולי העין, ולא לחולי הראש. וכן כל חולה דתקיף לה עלמא וקשה לה דבורא, אין מבקרין אותו בפניו, אלא נכנסין לבית החיצון ושואלין ודורשין בו אם צריך לאיזה דבר, ושומעין צערו, ומבקשים עליו רחמים.


מי שיש לפניו שתי מצות, בקור חולים ונחום אבלים, אם אפשר לו לקים שתיהן, בקור חולים קודם, כדי לבקש רחמים עליו. ואם אי אפשר לו לקים שתיהן, נחום אבלים קודם, שהוא גמילות חסד עם החיים ועם המתים.


מבקרין חולה גוי, מפני דרכי שלום.


תניא בספרי, רבי נתן אומר, ואשמה הנפש ההיא והתודה, זה בנה אב על כל המתים שיטענו ודוי. ואיתא במשנה, שכל המתודה יש לו חלק לעולם הבא, שכן מצינו בעכן, שאמר לו יהושע, בני שים נא כבוד לה' אלקי ישראל ותן לו תודה והגד נא לי מה עשית אל תכחד ממני. ויען עכן את יהושע ויאמר אמנה אנכי חטאתי לה אלקי ישראל וכזאת וכזאת עשיתי. ומנין שכפר לו ודויו


ומנין שכפר לו ודויו. שנאמר, ויאמר יהושע מה עכרתנו יעכרך ה' ביום הזה, ביום הזה אתה עכור, ואי אתה עכור לעולם הבא. לכן חולה שרואין בו שהוא נוטה למות, מסבבים עמו בדברים ואומרים לו, התודה ואל תדאג מזה, הרבה התודו ועמדו מחלים והמה בחיים, והרבה שלא התודו ומתו. ובשכר שאתה מתודה, אתה חי. וכל המתודה, יש לו חלק לעולם הבא. ואם אינו יכול להתודות בפיו, יתודה בלבו. ואם יכול לדבר אך מעט, אומרים לו, אמר, תהא מיתתי כפרה על כל עונותי


וגם יאמרו לו, שיבקש מחילה מכל אדם שחטא כנגדו, בין בממון בין בדברים. וכל אלו הדברים, אין אומרים לו, לא בפני עמי הארץ, ולא בפני נשים, ולא בפני קטנים, שמא יבכו וישברו לבו.


סדר הודוי בקצרה, מודה אני לפניך, ה' אלהי ואלהי אבותי, שרפואתי בידך ומיתתי בידך. יהי רצון מלפניך שתרפאני רפואה שלמה. ואם אמות, תהא מיתתי כפרה על כל חטאים ועונות ופשעים, שחטאתי ושעויתי ושפשעתי לפניך, ותן חלקי בגן עדן, וזכני לעולם הבא הצפון לצדיקים. ואם רוצה להאריך כודוי יום הכפורים, הרשות בידו. וכבר מסדרים הודויים בספר מעבר יבק. ובספר חכמת אדם העתיק גם כן סדר הודוי מהרמב"ן זכרונו לברכה.


הגוסס (פרוש, המעלה לחה בגרונו מפני צרות החזה, וזה יקרה סמוך למיתה, ולשון גוסס הוא מלשון מגיס בקדרה, שהלחה מתהפכת בגרונו, כמו המגיס בקדרה תוספת יום טוב, פרק א דערכין) הרי הוא כחי לכל דבריו. ולכן אסור לגע בו, שכל הנוגע בו, הרי זה שופך דמים. למה הדבר דומה. לנר מטפטף, שכיון שנוגע בו אדם, מיד נכבה


ואף על פי שהוא גוסס זמן ארך ויש צער גדול לו ולקרוביו, מכל מקום אסור לגרם שימות מהרה, כגון להשמיט הכר והכסת מתחתיו, מחמת שאומרים, שיש נוצות מקצת עופות שגורמים לעכב את המיתה, או לשום מפתחות בית הכנסת תחת ראשו, כל זה אסור. אבל אם יש שם דבר שגורם עכוב יציאת הנפש, כגון קול דופק וכיוצא בזה, מתר להסירו, דאין בזה מעשה, אלא שמסיר את המונע ואינו נוגע בו.


אף על פי שאסור לגע בגוסס, מכל מקום אם נפלה דלקה, אין מניחין אותו בבית, אלא מוציאין אותו. והוא קודם להצלת ספרי קדש. (ועין לעיל סימן פח סעיף טז)


העומדים אצל הגוסס, ישגיחו שלא יוציא שום אבר חוץ למטה, כמו שנאמר ביעקב, ויאסף רגליו אל המטה. ולכן יעמידו כסאות אצל המטה, שלא יוכל להוציא יד או רגל. ומכל מקום אם לא עשו כן והוציא, אסור לגע בו להחזירו.


כיון שנטה אדם למות, אין שום אדם רשאי לפרד ממנו, שלא תצא נפשו והוא יחידי, מפני שהנפש משתוממת בשעה שיוצאת מן הגוף, ומצוה לעמד על האדם בשעת יציאת נשמה, שנאמר, ויחי עוד לנצח לא יראה השחת כי יראה חכמים ימותו, וגו'. וראוי לקבץ עשרה, שיהיו בשעת יציאת נשמה, ולא יעסקו, חס ושלום, בדברים בטלים אלא יעסקו בתורה ובתהלים ובשאר מזמורים, כמסדר בספר מעבר יבק. ונוהגין להדליק נרות בפני הגוסס.


לאחר יציאת נשמה, מניחין אצל חטמו נוצה קלה, ואם אינה מתנדנדת, בידוע שמת, ואז פותחין את החלונות, והאבלים אומרים צדוק הדין, וכשמגיעים לברוך דין האמת, אומרים בשם ומלכות וקורעין, כדין שיתבאר בסימן שלאחר זה.


וכל העומדין על המת בשעת יציאת נשמה, חיבין לקרע. הא למה זה דומה, לספר תורה שנשרף, שאין ריק בישראל שאין בו תורה ומצות. ואפלו על קטן שלמד מקרא או על אשה חיבין לקרע. ואפלו היה זה המת לפעמים עושה עברה לתאבון, חיבין לקרע עליו. אבל אם היה רגיל לעשות עברה, אפלו רק לתאבון, הרי זה בכלל הפורשים מדרכי הצבור, שאין קורעין עליו. וקריעה זו שעל המת שאין מתאבלים עליו אלא שקורעין מפני שעומדין בשעת יציאת נשמה, סגי בקריאה מעטת


ואפלו מן הצד או בשולי הבגד סגי.


מעצמין עיניו של המת. ומי שיש לו בנים, יעשה זאת בנו, כמו שנאמר, ויוסף ישית ידו על עיניך. ואם יש בכור, יעשה הוא.


כשנושאין אותו ממטתו להשכיבו על הארץ, ישגיחו שיהא מכסה, כי כל מה שנוהג בחי משום צניעות, נוהג גם במת.


מנהג לשפך כל המים השאובים שבשכונת המת, דהינו שלשה בתים (עם הבית אשר שם המת), ואפלו מת ילד בתוך שלשים יום ללדתו. ובשבת, אין צריכין לשפך (והברכי יוסף כתב, דיש להחמיר גם בשבת).


המשמר את המת אפלו אינו מתו, פטור מקריאת שמע ומתפלה ומכל מצות האמורות בתורה, כי העוסק במצוה, פטור ממצוה אחרת (ועין לקמן סימן קצו סעיף ב). היו שנים, זה משמר, וזה קורא ומתפלל.


אסור לאכל בחדר שהמת שם, אם לא על ידי מחצה (כדלקמן סימן קצו סעיף א). ואפלו אכילת ארעי. ואפלו אכילת פרות או שתית מים, אסור. וצריכין להזהיר את השומרים על זאת. וגם אסור לברך שם איזו ברכה. (ועין לקמן סימן קצט סעיף טו)


אסור לטלטל את המת בשבת (עין לעיל סימן פח סעיף טו, טז) אפלו לצרך כהנים או לצרך מצוה, רק על ידי גוים, אם הקרובים רוצים. (ועין לקמן סימן רב סעיף טז).


מי שמת לו מת שהוא חיב להתאבל עליו (ועין לקמן סימן רג), חיב לקרע עליו. וחיב לקרע מעמד, שנאמר, ויקם המלך ויקרע את בגדיו. ואם קרע מישב, לא יצא, וצריך לחזור ולקרע מעמד. לכתחלה צריך לקרע קדם שיסתמו פני המת בקבר בעוד חמום צערו.


על המתים שהוא מתאבל עליהם, צריך לקרע בבית הצואר לפניו. וצריך לקרע מן השפה ולמטה, ולא לרחב הבגד. וצריך לקרע במקום שהבגד שלם מתחלתו, ולא במקום התפר.


חלוקים יש בין הקריעה שעל אביו ואמו לקריעה שעל שאר קרובים. על כל המתים, קורע טפח בבגד העליון ודיו, ואין לקרע יותר, משום בל תשחית. ועל אביו ואמו, צריך לקרע כל הבגדים עד כנגד לבו, (ועין לעיל סימן י סעיף ג, שהלב הוא כנגד הבשר הגבוה שעל הזרוע), חוץ מן הכתנת שאינו קורע


וכן הבגד שהוא לובש רק לעתים למעלה מכל בגדיו, ולפעמים הוא יוצא לשוק גם בלעדיו, (כגון מאנטיל מעיל), בגד זה גם כן אינו צריך לקרע, ואם לא קרע כל בגדיו שהוא צריך לקרע לא יצא. והאשה, משום צניעות תקרע תחלה את הבגד התחתון לפניה, ותחזיר את הקרע לצדדין, ואחר כך תקרע את הבגד העליון, שלא יתגלה לבה, (ואף שהיא לבושה חלוק, מכל מקום איכא משום פריצות)


נוהגין שעל שאר קרובים, קורעין בצד ימין, ועל אביו ואמו בצד שמאל, לפי שצריך לגלות את לבו שהוא בצד שמאל. ובדיעבד, אין זה מעכב.


על כל המתים, רצה קורע ביד, רצה קורע בכלי. על אביו ואמו, דוקא ביד. והמנהג שאחד מאנשי חברא קדישא חותך קצת בסכין, והאבל תופס במקום החתך וקורע. וצריך להשגיח, שיקרע בארך הבגד ולא ברחבו.


על כל המתים, אם מחליף בגדיו בתוך שבעה, אינו צרך לקרע באלו שהוא לובש עתה. ועל אביו ואמו, אם הוא מחליף בגדיו בימי החל שבתוך שבעה, צריך לקרע בהם. אך לכבוד שבת, יחליף בגדיו ולא ילבש את הבגד הקרוע. ואם אין לו בגדים אחרים להחליף, יחזיר את הקרע לאחוריו. והא דמחליף בשבת, הינו שלובש בגדי חל אחרים. אבל ללבוש בגדי שבת, אסור. (כדלקמן סימן ריא סעיף י).


על כל המתים, (מצד הדין) שולל (דהינו שתופר תפירה בלתי שוה) לאחר שבעה, ומאחה (דהינו שתופרו כראוי) לאחר שלשים. על אביו ואמו, שולל לאחר שלשים, ואינו מאחה לעולם. ואפילו אם בא לחתך סביבות הקריעה ולשום שם חתיכת בגד אחר ולתפרו, אסור. אבל נוהגין, כי בתוך שלשים, אפילו על שאר מתים, אפילו לשלל, אסור. ואפלו לחבר ראשי הקריעה על ידי מחט, אסור. ואשה, אפלו על אביה ואמה, שוללת לאלתר, מפני הצניעות


וכל הקרעים שאסורין לתפרן, אפלו אם מכר את הבגד לאחר, אסור הלוקח לתפרו. ולכן צריך המוכר להודיע ללוקח. ואסור למכרו לגוי.


על כל המתים, אם לא שמע עד לאחר שלשים, אינו קורע. על אביו ואמו, קורע לעולם בגדיו שהם עליו בשעת שמיעה. אך הבגדים שהוא מחליף אחר כך, אינו צריך לקרע.


הרגל מבטל גזרת שלשים גם לענין קריעה. ולכן אם פגע הרגל בתוך שלשים, בשאר קרובים יכול לתפר לגמרי בערב הרגל לאחר מנחה. ועל אביו ואמו, יכול לשלול.


קרע על מת, ובתוך שבעה מת לו מת אחר, מרחיק כמו שלש אצבעות מן הקרע הראשון וקורע טפח, או שמוסיף על הקרע הראשון טפח. אבל לאחר שבעה, כל זמן שהבגד הקרוע עליו, מוסיף עליו כל שהוא ודיו. אך אם הראשון היה משאר הקרובים, והשני הוא אביו או אמו, אזי אפלו לאחר שבעה, צריך להרחיק שלש אצבעות ולקרע כדינא, שאין דין אביו ואמו בתוספת. והוא הדין במת אביו תחלה ואחר כך אמו, או בהפוך.


שמע בפעם אחת שמתו אביו ואמו או שני קרובים אחרים, קורע קרע אחד לשניהם. אבל אביו או אמו עם אחד משאר הקרובים, קורע תחלה על אביו או אמו, ואחר כך מרחיק שלש אצבעות וקורע על האחר.


חולה שמת לו מת, אם דעתו צלולה, אלא שאינו יכול לקרע מחמת שהוא מסכן בחליו, פטור אחר כך מלקרע, אלא אם כן הוא עדין בתוך שבעה, דחשיב שעת חמום. אבל אם לא יכול לקרוע, מחמת שלא היתה דעתו צלולה, אזי כשתבוא לו דעה צלולה, הוי אז שעת חמום שלו, וחיב אז לקרוע אם הוא בתוך שלשים. ועל אביו ואמו, לעולם.


קטן שמת לו מת, אפלו לא הגיע לחנוך, מקרעין לו קרעה קצת, משום עגמת נפש להרבות האבל. ואם הגיע לחנוך, מצוה לקרוע כמו גדולים.


בחל המועד, נוהגים במדינות אלו, שאין קורעין כי אם על אביו ואמו, בין ביום הקבורה, בין ביום השמועה, ואפלו בשמועה רחוקה. אך אם מתו אביו או אמו ביום טוב, הואיל ונדחתה הקריעה, לא יקרע בחל המועד עד לאחר הרגל כשמתחיל להתאבל. ועל שאר קרובים, אין קורעין בחל המועד עד לאחר הרגל. אך אם שמע בחל המועד שמועה קרובה, שלאחר יום טוב תהא רחוקה, בכי האי גונא יקרע בחל המועד. (אסור שריטה וקרחה על המת, כתוב בסימן קסט).


מי שמת לו מת שהוא חיב להתאבל עליו, הרי זה אונן עד לאחר הקבורה. לא ינהג קלות ראש, כדי שלא יאמרו על המת, שהיה אדם קל ולכן אין זה טרוד בקבורתו ובאבלו ואינו חושש במיתתו. וזהו גנאי גדול למת, והוא בכלל לועג לרש, אלא יתראה לכל, שהוא טרוד ונבהל על מיתתו וקבורתו. לא יאכל בחדר שהמת בו, אלא בחדר אחר. ואם אין לו חדר אחר, יאכל בבית חברו


ואם אין לו בית חבר, יעשה בפני המת מחצה גבהה עשרה טפחים, ולא יהא רוח פתוח תחתיה שלשה טפחים, ותהא ראויה לעמד בפני הרוח. ואם אין לו דבר לעשות בו מחצה, מחזיר פניו ואוכל. בין כך ובין כך, ואפלו הוא בעיר אחרת, אינו מסב ואוכל דרך קביעות, אלא דרך ארעי, ואינו אוכל בשר ואינו שותה יין.


אונן, פטור מכל המצות שבתורה, ואפלו אם אינו צריך לעסק בצרכי המת, כגון שיש לו אחרים שעוסקים בשבילו. ואפלו אם רוצה להחמיר על עצמו, אינו רשאי, מפני כבוד המת. אינו מברך לא המוציא ולא ברכת המזון. ואפילו אם אחרים אוכלין ומברכין, אינו עונה אמן. ואינו מצטרף לא לזמון ולא לעשרה. אבל מה שהוא מצות לא תעשה, אפילו מדרבנן, אסור גם לו. ולכן אם בא לאכל פת, צריך לטול ידיו, ולא יברך על נטילת ידים, כמו שאינו מברך המוציא


וכן בנטילת ידים שחרית נוטל ידיו שלש פעמים כדרכו, ואינו מברך (עין בהלכות אונן להגאון מוהרא"ז מרגליות זצ"ל אות ו).


אם אכל קדם שנקבר המת, ולאחר שנקבר עדין לא נתעכל המזון, יברך ברכת המזון. וכן אם עשה צרכיו קדם הקבורה, יברך אחר כך ברכת אשר יצר, אפלו כל היום.


אם האונן הוא בעיר אחרת, ובמקום המת יש גם כן קרובים שחיבים להתאבל, אזי על זה שהוא במקום אחר, אין עליו דין אונן. אבל אם אין קרובים במקום המת, חל על זה דין אונן.


במקום שיש חברא קדישא, ולאחר שהקרובים נתעסקו בצרכי הקבורה והתפשרו עם אנשי חברא קדישא, אין עליהם שום דבר לעשות, אך אנשי חברא קדישא עושין הכל, אזי אין עוד על הקרובים דין אונן, ומתרין בבשר ויין, ומכל שכן שמתרין וחיבין בקריאת שמע ובתפלה ובכל המצות. ומכל מקום נוהגין שאין האוננין מתפללין עד לאחר הקבורה, והינו מפני שגם הם הולכין ומלוין את המת עד בית הקברות


והרוצה להחמיר ולהתפלל תכף לאחר שמסר את המת לאנשי חברא קדישא, יכול להחמיר על עצמו.


כל זמן שלא נקבר המת, אינו חולץ מנעליו, ומתר לצאת מביתו לצרכי המת. אבל אסור לישב או לישן על כסא או מטה, וכל שכן שאסור בתשמיש המטה, ואסור ברחיצה וסיכה ושמחה ושאילת שלום ובתספרת ובתלמוד תורה, ואסור במלאכה אפלו על ידי אחרים, ואפלו בדבר האבד. ובהפסד גדול, יעשה שאלת חכם (עין חכמת אדם ובקנטרס הנדפס בתוך היורה דעה החדש הלכות אונן להגאון מורנו הרב אפרים זלמן מרגליות. זכר צדיק לברכה


זכר צדיק לברכה. סעיף יח, יט, ובחתם סופר סימן שכד, וצריך עיון).


מי שהוא אונן בשעת קריאת שמע ותפלה, ולאחר שנקבר המת עברה רביעית היום שהוא זמן קריאת שמע, מכל מקום אומר גם קריאת שמע וברכותיה (בלא תפלין) עד שליש היום. אבל אם עבר גם שליש היום, אומר קריאת שמע בלא הברכות (עין לעיל סימן יז סוף סעיף א, וצריך עיון). ותפלת שמונה עשרה, מתר להתפלל עד חצות היום. ומוסף בראש חדש, יכול להתפלל גם אחר כך, שזמנה כל היום


ומברכות השחר לא יאמר כי אם שלש ברכות, שלא עשני גוי, שלא עשני עבד, שלא עשני אשה, וברכות התורה, שאלו זמנן כל היום. ושאר הברכות, לא יאמר לאחר שעבר זמנן, כיון שבשעת חובתן, הינו בבקר, היה פטור. ואם נקבר המת קדם שליש היום וביתו רחוק מבית הקברות שעד שיגיע לביתו יעבר שליש היום, טוב יותר שיכנס לאיזה בית סמוך לבית הקברות לקרוא קריאת שמע ולהתפלל בזמן הראוי, או אפלו בחוץ במקום נקי


ומיד כשמתחילין להשליך עפר על המת, יכול לקרוא קריאת שמע ולהתפלל, אף על פי שהאבלות עדין אינה חלה (כדלקמן ריש סימן רד)


מי שמת לו מת, ונעשה אונן לאחר שכבר הגיע זמן תפלת שחרית או מנחה או ערבית, והוא לא התפלל מקדם שנעשה אונן, ונמשכה האנינות עד לאחר זמן התפלה, אף על פי כן אינו צריך תשלומין להתפלל בתפלה שלאחריה שתים.


מי שמת לו מת בשבת, כיון דאסור לקברו היום, לא חלה עליו אנינות, ומתר בבשר ויין, וחיב בכל המצות, חוץ מתשמיש המטה שאסור לו. וגם אסור בתלמוד תורה, דהוין דברים שבצנעא. ואם הוא שליח צבור, אם יש אחר להתפלל, לא יתפלל הוא. ואי ליכא אחר, יתפלל הוא. אם המת הוא אביו או אמו, יכול לומר קדיש במקום שאין שאר אבלים. אבל במקום שאר אבלים, לא יאמר קדיש קדם הקבורה (עין בספר שערי דעה)


ואם האונן הוא אבל מכבר על אביו או על אמו, או שיש לו יארצייט, יאמר קדיש כמו שאר אבל או יארצייט.


סמוך לערב, קורא קריאת שמע בלא ברכות, ואינו מתפלל ערבית, ואינו מבדיל במוצאי שבת, ומתר לו לאכל בלא הבדלה. ולאחר שיקבר המת, יבדיל על הכוס. ואפלו לא נקבר עד למחר, יכול להבדיל על הכוס, ולא יברך על הנר והבשמים, דמתר להבדיל עד יום שלישי בשבת (כדלעיל סימן צו). ובתפלת שחרית שהוא מתפלל כשלא עבר זמנה, אינו אומר אתה חוננתנו.


אם צריך לעת ערב ללכת מביתו עד סמוך לתחום שבת כדי שילך במוצאי שבת למקום אחר בשביל צרכי המת, או שהוא צריך לעת ערב לאסף את הגבאים דחברא קדישא להשתוות עמהם בעד מקום הקבורה, אזי מיד כשהתחיל ללכת ולעסק בצרכי המת, חלה עליו אנינות.


מת בערב שבת לעת מנחה, בענין שאי אפשר לקברו קדם שבת, מתפלל גם מנחה בערב שבת.


מת ביום ראשון של יום טוב, אם רוצה לקברו היום על ידי גוי, חלה עליו מיד אנינות. ומכל שכן ביום שני, שיכול לקברו גם בעצמו, דחלה עליו מיד אנינות, ואפלו הוא אינו רוצה לקברו היום.


מי שמתו מוטל לפניו בליל יום טוב שני, מקום שנהגו לקברו על ידי ישראל, נוהג דין אנינות אפלו בלילה, ואינו אומר קדוש, ואינו אוכל בשר, ואינו שותה יין. אבל בליל יום טוב ראשון, או אפלו בליל יום טוב שני במקום שנהגו להתעסק גם ביום טוב שני דוקא על ידי גוים, אין לנהג דין אנינות בלילה.


מי שהיה אונן במוצאי יום טוב, יבדיל ביום שלאחריו, אבל לא אחר כך, כי הבדלה של יום טוב אין זמנה אלא עד סוף היום שלאחריו.