שויתי ה' לנגדי תמיד, הוא כלל גדול בתורה ובמעלות הצדיקים אשר הולכים לפני האלהים. כי אין ישיבת האדם תנועתו ועסקיו והוא לבדו בביתו, כמו ישיבתו ותנועתו ועסקיו כאשר הוא לפני מלך גדול. וכן אין דבורו והרחבת פיו בהיותו עם אנשי ביתו וקרוביו, כמו בהיותו במושב המלך, כי אז משגיח בודאי על כל תנועותיו ודבוריו שיהיו מתקנים כראוי


כל שכן כאשר ישים האדם אל לבו כי המלך הגדול הקדוש ברוך הוא אשר מלא כל הארץ כבודו עומד עליו ורואה במעשיו, כמו שנאמר, אם יסתר איש במסתרים ואני לא אראנו נאם ה', הלוא את השמים ואת הארץ אני מלא, בודאי מיד תגיע אליו היראה וההכנעה מפחד השם יתברך ויבוש ממנו (אורח חיים סעיף א).


וגם בשכבו על משכבו, ידע לפני מי הוא שוכב. ומיד כשיעור משנתו יזכר חסדי ה', יתברך שמו אשר עשה עמו שהחזיר לו את נשמתו אשר הפקידה אצלו עיפה, והחזירה לו חדשה ורגועה כדי לעבד עבודתו יתברך שמו בכל יכלתו ולשרתו כל היום, כי זה כל האדם, כמו שאמר הכתוב, חדשים לבקרים רבה אמונתך, פרוש, בכל בקר נעשה האדם בריה חדשה. ויודה בכל בקר להשם יתברך שמו על זאת


ובעודו על משכבו, יאמר, מודה אני לפניך מלך חי וקים שהחזרת בי נשמתי בחמלה, רבה אמונתך (ואף על פי שעדין אין ידיו נקיות, יכול לומר זאת, כיון שאין בו שם). ויפסיק מעט בין תבת בחמלה לתבת רבה (שם ובמגן אברהם ויד אפרים סוף סימן ד).


יהודה בן תימא אומר, הוי עז כנמר וקל כנשר, רץ כצבי וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים. עז כנמר, פרושו שלא יתביש מפני בני אדם המלעיגים עליו בעבודת ה' יתברך שמו. קל כנשר, כנגד ראות העין. לומר שתהא קל לעצם עיניך מראות ברע, כי הוא התחלת העברה, העין רואה, והלב חומד, וכלי מעשה גומרים. רץ כצבי, כנגד הרגלים, שרגליך לטוב ירוצו. וגבור כארי, כנגד הלב, כי הגבורה בעבודת הבורא יתברך, היא בלב


ואמר שתחזק לבך בעבודתו ותתגבר על היצר לנצחו כגבור המתגבר על שונאו לנצחו ולהפילו לארץ (אורח חיים סימן א).


לכן צריך האדם להתגבר כארי, ומיד כשיעור משנתו (ואמר מודה אני וכו'), יקום בזריזות לעבודת הבורא יתברך ויתעלה קדם שיתגבר עליו היצר הרע בטענות ותואנות לבל יקום. ויתחכם עליו להשיאו בחרף, איך תקום עתה בבקר השכם והקר גדול. ובקיץ ישיאנו, איך תקום ממטתך ועדין לא שבעת משנתך. או בטענות אחרות וכדומה. כי היצר הרע הוא יודע היטב לצוד בני אדם במהמורות בל יקום. ולכן כל בעל נפש הירא וחרד לדבר ה', צריך להתגבר עליו ולא ישמע לו


ואף אם יכבד עליו הדבר מפני כבדות הגוף ועצלותו, ישים מגמתו רצון מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא. וישים אל לבו כי אם היה קורא אותו איזה אדם לאיזה עסק שירויח בו ממון או לגבות חובו, או שהיה קורא אותו שיציל את ממונו מן ההפסד, כגון אם נפלה דלקה בעיר וכדומה, בודאי היה זריז לקום מיד מפני אהבת ממונו ולא היה מתרשל. וכן אם צריך ללכת לעבודת המלך, היה קם בזריזות ולא היה מתרשל, פן יעלילו עליו או כדי למצא חן בעיני המלך


על אחת כמה וכמה לעבודת מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא, שיש לו להזהר לקום במהירות ובזריזות. והמרגיל את עצמו בדרך הזה ארבע או חמש פעמים, לא יכבד עליו אחר כך. והבא לטהר, מסיעין לו (סדר היום וסדור דרך החיים).


אם אפשר לו להשכים ולקום בחצות הלילה לערך אז תקון חצות, מה טוב, כמו שנאמר, קומי רני בלילה לראש אשמורות וגו'. וכמו שהקדוש ברוך הוא מקונן בעת ההיא, שנאמר, ה' ממרום ישאג וממעון קדשו יתן קולו שאג ישאג על נוהו, ואומר, אוי לבנים שבעונותיהם החרבתי את ביתי ושרפתי את היכלי והגליתים לבין האמות. ואם אי אפשר לו לקום בחצות, יתגבר על כל פנים לקום קדם עלות השחר


וכמו שאמר דוד המלך עליו השלום, אעירה שחר, אני מעורר את השחר ואין השחר מעורר אותי. וגם לאחר חצות הלילה, יכול לערך תקון חצות, ואחר כך יעסק בתורה איש איש כפי יכלתו. ושעור משניות קודם לכל דבר (ועל ידי זה זוכה לנשמה, משנה אותיות נשמה). ואם אינו בר הכי, יעסק בתהלים ומעמדות וספרי מוסר. וטוב מעט בכונה, מהרבות בלא כונה


תנא רבי חיא, כל העוסק בתורה בלילה, שכינה כנגדו, שנאמר, קומי רני בלילה לראש אשמורות שפכי כמים לבך נכח פני ה'. פרוש, שהשכינה היא אז כנגדך. עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה, שכל העוסק בתורה בלילה, נקרא עבד ה', כמו שכתוב, כל עבדי ה' העומדים בבית ה' בלילות (ועין לקמן סימן עא)


ובלילות הקצרים שאי אפשר לו להשכים כל כך, לכל הפחות יתאמץ לקום בעוד שיהיה לו זמן להכין את עצמו ללכת לבית הכנסת להתפלל עם הצבור (אורח חיים סימן א').


מזמורי תהלים וכן שאר פרשיות מתורה נביאים וכתובים שאינם שגורים בפי הכל, אסור לאמרם בעל פה. אפלו מי שהוא יודע לאמרם בעל פה, יש לו לזהר שלא לאמרם בעל פה. וסומא מתר (סימן מ"ט).


יש למחות ביד האומרים תחנות שבמעמדות שמסימים, ברוך אתה ה' שומע תפלה, אלא יש לומר, ברוך שומע תפלה, בלא שם (טו"ז סוף סימן קל"א).


לפי שהאדם כאשר קם ממטתו שחרית הוא כמו בריה חדשה לעבודת הבורא יתברך שמו, לכן צריך להתקדש ולטל ידיו מן הכלי, כמו כהן שהיה מקדש ידיו בכל יום מן הכיור קדם עבודתו. וסמך לנטילה זו מן המקרא, שנאמר, ארחץ בנקיון כפי ואסובבה את מזבחך ה' לשמיע בקול תודה וגו'. ועוד יש טעם לנטילה זאת, לפי שבשעת שנה שנסתלקה ממנו נשמתו הקדושה בא רוח הטמאה ושורה על גופו


וכשנעור משנתו, מסתלק רוח הטמאה מכל גופו חוץ מן אצבעותיו שאינו עובר מעליהן עד ששופך עליהן שלש פעמים מים בסרוגים. ואסור לילך ארבע אמות בלי נטילת ידים אם לא לצרך גדול מאד (סימן ד').


ילבש מלבוש הראשון את הטלית קטן, שלא ילך ארבע אמות בלי ציצית. ולפי שעדין אין ידיו נקיות, לא יברך עליו (סימן ח').


נטילת ידים שחרית היא בדרך זה. נוטל את הכלי ביד ימינו ונותנו לשמאלו, ושופך תחלה על יד ימין, ואחר כך נוטל את הכלי בימינו ושופך על יד שמאל. וכן יעשה שלש פעמים. וטוב לטלן עד פרק הזרוע. אך בשעת הדחק, די עד קשרי אצבעותיו. ורוחץ פניו לכבוד יוצרו, שנאמר, כי בצלם אלהים עשה את האדם. וגם ירחץ פיו מפני הרירים שבתוכו, שצריך להזכיר את השם הגדול בקדשה ובטהרה. ואחר כך מנגב ידיו. ויזהר לנגב פניו יפה.


צריך לטל ידיו דוקא לתוך כלי. ואסור להנות ממי הנטילה, מפני שרוח רעה שורה עליהם, וישפכם במקום שאין בני אדם הולכים.


לא יגע קדם נטילה לא בפה, ולא בחטם, ולא בעינים, ולא באזנים, ולא בפי הטבעת, ולא באכלים, ולא במקום הקזה, מפני שרוח רעה השורה על הידים קדם נטילה, מזקת לדברים אלו.


טוב להקפיד בנטילת ידים שחרית בכלי ובמים ובכח גברא כמו בנטילת ידים לסעודה (סימן מ'). אך בשעת הדחק שאין לו מים כראוי והוא רוצה להתפלל, יכול לטל ידיו מתוך כל דבר ובכל מיני מים ובלא כח גברא, ויכול לברך על נטילת ידים. ואם יש לפניו נהר, טוב יותר שיטבל בו ידיו שלש פעמים או אפלו בשלג. אבל אם אין לו מים כלל, יקנח ידיו באיזה דבר ויברך על נקיות ידים, ודי לו לתפלה


ולכשיזדמן לו אחר כך מים וכלים הראויים, יטל ידיו עוד הפעם כראוי. אבל לא יברך עוד.


כתיב, ברכי נפשי את ה' וכל קרבי את שם קדשו. וכיון שצריך האדם לברך את השם בכל קרביו, אסור לברך עד שינקה את הקרבים מצואה ומי רגלים. ובבקר בקומו מסתמא הוא צריך לעשות צרכיו או לכל הפחות להשתין, על כן לא יברך ברכת על נטילת ידים בשעת נטילה עד לאחר שינקה את עצמו, וירחץ ידיו עוד פעם אחת ואז יברך על נטילת ידים ואשר יצר וברכת התורה אלהי נשמה וכו'.


אם השכים ונטל ידיו בעוד לילה כדינו והיה ער עד אור היום, או שהיה ישן אחר כך שנית בעוד לילה, וכן הישן ביום שתין נשמין (שהוא לערך חצי שעה), וכן הנעור כל הלילה [ולא ישן שתין נשמין], בכל אלו יש ספק אם צריכים נטילת ידים או לא. לכן יטל ידיו שלש פעמים בסרוגים כדלעיל סעיף ג', אבל לא יברך עליהם.


אלו דברים צריכין נטילת ידים במים, הקם מן המטה, והיוצא מבית הכסא, ומבית המרחץ, והנוטל צפרניו, והמגלח שערותיו, והחולץ מנעליו, והמשמש מטתו, והנוגע בכנה, והמפלה את בגדיו אפלו לא נגע בכנה, והחופף ראשו, והנוגע בגופו במקומות המכסים, והיוצא מבית הקברות, והמלוה את המת או שנכנס באהל המת, והמקיז דם (סימן ד').


כתיב, והצנע לכת עם אלהיך. לפיכך צריך האדם להיות צנוע בכל ארחותיו. ולכן כשלובש או פושט את חלוקו או שאר בגד שעל בשרו, ידקדק מאד שלא לגלות את גופו, אלא ילבישו ויפשיטו כשהוא שוכב על משכבו מכסה. ואל יאמר הנני בחדרי חדרים ובחשכה מי רואני, כי הקדוש ברוך הוא מלא כל הארץ כבודו, וכחשכה כאורה לפניו יתברך שמו. והצניעות והבשת, מביאות את האדם לידי הכנעה לפניו יתברך שמו (סימן ב').


אין הולכין בחקות הגויים, ולא מתדמים להם, לא במלבוש ולא בשער וכיוצא בהם, שנאמר, ולא תלכו בחקות הגוי. ונאמר, בחקותיהם לא תלכו. ונאמר, השמר לך פן תנקש אחריהם. לא ילבש מלבוש המיחד להם לשום גאות והוא מלבוש שרים, ולדגמא הא דאמרינן בגמרא, דאסור לישראל להתדמות להם אפלו ברצועות המנעל


שאם היה דרכם לקשר כך ודרך ישראל בענין אחר או שהיה מנהגם להיות להם רצועות אדמות ושל ישראל שחורות משום דצבע שחור מורה על ענוה ושפלות וצניעות, אסור לישראל לשנות. ומזה ילמד כל אדם לפי מקומו ושעתו, שהמלבוש העשוי ליוהרא ופריצות לא יעשה הישראל כן, אלא מלבושיו יהיו עשויים בענין המורה על הכנעה וצניעות


הכי אמרינן בספרי, שלא תאמר הואיל והן יוצאין בארגמן אף אני אצא בארגמן, הואיל והן יוצאין בקולסין (פרוש, כלי זין) אף אני אצא בקולסין, שדברים הללו דברי שחץ וגאוה הם, ולא כאלה חלק יעקב, אלא דרכם להיות צנועים וענוים, ולא לפנות אל רהבים. וכן כל דבר שנהגו למנהג ולחק דאכא למיחש שיש בו שמץ עבודה זרה, לא יעשה הישראל כן


וכן לא יגלח ולא יגדל שערות ראשו כמוהם, אלא יהא מבדל מהם במלבושיו ובדבורו ובשאר מעשיו כמו שהוא מבדל מהם במדעו ובדעותיו. וכן הוא אומר, ואבדיל אתכם מן העמים.


לא ילבש בגדים יקרים כי דבר זה מביא את האדם לידי גאוה, ולא בגדים פחותים מאד או מלכלכים, שלא יתבזה בעיני הבריות, אלא יהיו לו בגדים ממצעים ונקיים (רמב"ם פ"ה מהלכות דעות). לעולם ימכר אדם אפלו קורות ביתו ויקח מנעלים לרגליו (אורח חיים סימן ב).


לפי שמצינו שהימין היא חשובה בתורה לענין עבודה ולענין בהן יד ובהן רגל של מלואים ושל מצרע ולענין מצות חליצה, לכן בלבישה וכן בשאר דברים לעולם יקדים של ימין לשל שמאל. ובחליצת המנעלים ושאר בגדים, יחלוץ של שמאל תחלה (שזהו כבודה של ימין). ואך לענין קשירה, השמאל חשוב יותר, מפני שקושרים עליו את התפלין


ולכן כשצריך לקשר יקשר של שמאל תחלה, כגון מנעלים שיש בהם קשירה, נועל של ימין ואינו קושרו, ונועל את של שמאל וקושרו, ואחר כך קושר של ימין. וכן בשאר בגדים.


יזהר מללבוש שני בגדים ביחד, משום דקשה לשכחה.


אסור לילך ארבע אמות או להוציא מפיו דבר שבקדשה בגלוי הראש. וגם הקטנים צריכים להרגילן לכסות ראשן, כי היכי דתהוי עליהו אימתא דשמיא. כדמצינו ברב נחמן בר יצחק. אמה דרב נחמן בר יצחק אמרו לה כלדאי (חוזים בכוכבים), בריך גנבא הוה, לא שבקתה גלויי רישא. אמרה לה, כסי רישך כי היכי דתהוי עלך אימתא דשמיא וכו' (שבת דף קנ"ו ע"ב).


אסור לילך בקומה זקופה וגרון נטוי, כענין שנאמר, ותלכנה נטויות גרון וגו' (אורח חיים שם). ומכל מקום לא יכוף ראשו יותר מדאי, אלא במדה בינונית, בכדי שיראה את הבא כנגד פניו וגם יראה מדרך כף רגלו (הר"י בספר היראה). גם ממהלכו של אדם נכר אם חכם ובעל דעה הוא או שוטה וסכל. וכן אמר שלמה בחכמתו, וגם בדרך כשהסכל הלך לבו חסר, ואמר לכל סכל הוא הוא. מודיע לכל על עצמו שהוא סכל (רמב"ם שם).


יש לזהר שלא ילך איש בין שתי נשים, ולא בין שני כלבים או שני חזירים. וכן לא יניחו האנשים שתלך ביניהם אשה או כלב או חזיר (פסחים קיא).


ירגיל את עצמו לפנות ערב ובקר שהוא זריזות ונקיות. אם אינו יכול לפנות, ילך ארבע אמות וישב עד שיפנה, או יסיח דעתו מדברים אחרים. המשהה נקביו, עובר משום בל תשקצו. ואם משהה מלהטיל מים בעת צרכו, עובר גם משום לא יהיה בך עקר (סימן ב' ג').


יהא צנוע בבית הכסא. לא יגלה את עצמו, עד שישב. וגם אז יצמצם שלא לגלות רק מה שמכרח לו לגלות, שלא לטנף את בגדיו. ויזהר בזה גם בלילה כמו ביום. אם נפנה במקום מגלה שאין שם מחיצות, יכון שיהא פניו לדרום ואחוריו לצפון או אפכא. אבל בין מזרח למערב, אסור. ואם יש מחיצה, יכול לפנות בכל ענין אם אחוריו לצד המחיצה. ולהשתין, מתר בכל ענין. לא יפנה בפני שום אדם. ואפלו בפני נכרי, אסור


אבל להשתין, מתר אפלו ביום בפני רבים אם צריך לכך, משום דאכא סכנה אם יעצר את עצמו. ומכל מקום יש לו להסתלק לצדדים.


לא יפנה בעמידה. ולא יאנס לדחק עצמו יותר מדאי, שלא ינתק שני הכרכשתא. ולא ימהר לצאת מבית הכסא, עד אשר ברור לו שאינו צריך עוד. וכשמטיל מים בעמידה, ישגיח שלא ינתזו על מנעליו ובגדיו. ויזהר מאד שלא לאחז בידיו במילתו (ועין לקמן סימן קנ"א) (סימן ג').


בבית הכסא אסור להרהר בדברי תורה (כדלקמן סימן ה' ס"ב). לכן בהיותו שמה, טוב שיהרהר בעסקיו ובחשבונותיו, שלא יבא לידי הרהור תורה או הרהור עברה חס ושלום. ובשבת שאין להרהר בעסקיו, יהרהר בדברים נפלאים שראה ושמע וכדומה (סימן פ"ה).


יזהר לקנח את עצמו יפה. כי, אם יש לו אפלו משהו צואה בפי הטבעת, אסור לו לומר שום דבר שבקדשה (כדלקמן סימן ה' סעיף ג). לא יקנח ביד ימין, מפני שקושר בה התפלין. ומהאי טעמא אין לקנח באצבע אמצעית של שמאל שכורך עליה הרצועה של תפלין. ואטר יד, יקנח בשמאל דידה שהיא ימין של כל אדם.


בכל פעם שנפנה או שמטיל מים ואפלו רק טפה אחת, ירחץ ידיו במים ויברך ברכת אשר יצר. אם הטיל מים או נפנה ושכח מלברך אשר יצר, ואחר כך שוב הטיל מים או נפנה ונזכר שבראשונה לא ברך, אינו צריך לברך רק פעם אחת. ומי ששותה סם המשלשל ויודע שיצטרך לפנות כמה פעמים, לא יברך עד לאחר הגמר (סימן ז').


כתיב, וכסית את צאתך כי ה' אלהיך מתהלך בקרב מחניך וגו', והיה מחניך קדוש ולא יראה בך ערות דבר וגו', מכאן למדו רבותינו זכרונם לברכה, שבכל מקום אשר ה' אלהינו מתהלך עמנו, דהינו כשאנו עוסקים בדבר שבקדשה, כגון קריאת שמע, תפלה, תורה וכדומה, צריך להיות המחנה קדוש, שלא תהא צואה מגלה שם, ושלא יראה דבר ערוה כנגד פניו של אדם הקורא או מתפלל (סימן ע"ד).


ואפלו להרהר בדברי קדשה במקום צואה או מי רגלים או כל דבר שהוא מסריח, אסור, עד שיכסה אותו, כמו שנאמר, וכסית את צאתך. או שיטיל לתוך מי רגלים של פעם אחת רביעית מים, לא שנא שהיו הם בכלי תחלה ונותן עליהם מים, ובין אם היו המים בכלי תחלה (ואם היו מי הרגלים בעביט המיחד להם, לא מהני להו מים כדלקמן סעיף יג). ולמי רגלים של שתי פעמים, צריכים שתי רביעיות מים. וכן לעולם


וכן לעולם. ואפלו אם נבלעו מי הרגלים בקרקע או בבגד, כל שיש שם עדין קצת לחלוחית מהם, צריך לשפך שם מים.


אם יש צואה על בשרו, אף על פי שמכסה בבגדיו, אסור בדברי קדשה, שנאמר, כל עצמותי תאמרנה, ה' מי כמוך. בעינן שיהיו כלם נקיים. ויש מקילין בזה, אבל הנכון להחמיר. ואם יש לו אפלו מעט צואה בפי הטבעת, אף על פי שהיא מכסה, לכלי עלמא לא מהני, מפני שבמקומה זהמתה מרבה (מי שיש לו חלי הטחורים, עין מגן אברהם סימן ע"ו סעיף קטן ח' שהביא תשובת הרדב"ז בזה והיא בחלק ג' סימן שט"ו


ובסוף דברי המגן אברהם שכתב, ואין לו תקנה, הוא טעות סופר, וצריך להיות, ואינו צריך תקנה. עין יד אפרים. ועין לקמן סימן קס"ה סעיף י).


צריכין לזהר שבכל מקום שיש להסתפק שמא יש שם צואה או מי רגלים, לא יאמר שם שום דבר שבקדשה עד שיבדק את המקום (סימן ע"ו). ואין להתפלל בבית אם בעליה יש מקום מטנף (פרמ"ג סימן קנ"ד משבצות-זהב סעיף קטן א').


תינוק שאחרים בימיו יכולים לאכל כזית מיני דגן אפלו על ידי תבשיל בכדי שגדול אוכל שעור פרס (וכתב בספר מגדול עז להגאון מורנו הרב יעב"ץ ז"ל, דהינו כשנעשה בן שנה), מרחיקין מצואתו וממי רגליו. וטוב וישר להרחיק גם מצואת קטן בן שמונה ימים.


צואת אדם, אף על פי שאין לה ריח רע, וכן צואת חתול ונמיה וצואת תרנגול אדומי (תרנגול הדו) (אינדיק) מרחיקים מהן. ושאר צואה של בהמה חיה ועוף, מסתמא אינה מסרחת ואין צריכים להרחיק מהן. אבל אם מסרחת וכן נבלה המסרחת וכל דבר המסריח מחמת עפוש, וכן לול של תרנגולים, מרחיקים מהם. וכן מרחיקים ממים סרוחים. ומי משרה ששורים בהם פשתן או קנבוס, סתמם מסריחים וצריכים להרחיק מהם כמו מן הצואה.


צואה יבשה כל כך שהיא נפרכת על ידי גלילה, הרי היא כעפר. והוא שלא יהא בה ריח רע. אבל אם נקרשה מחמת הקר, כיון שיכולה לחזר לקדמותה בזמן החם, עדין שם צואה עליה. וצואה שנתכסתה בשלג, חשוב כסוי.


עד כמה מרחיקים. היתה הצואה מאחריו, צריך להרחיק ממקום שכלה הריח ארבע אמות. ואפלו אם הוא אינו מריח, צריך להרחיק שעור זה כאלו היה מריח, ואם הצואה אינה מסרחת, די אם מרחיק ממנה ארבע אמות. ואם הצואה מלפניו, צריך להרחיק כמלא עיניו. ואפלו בלילה, צריך להרחיק כשעור שהיה יכול לראותה ביום. ואם היא מן הצדדים, יש להחמיר כאלו היתה בפניו. ויטה את עצמו כדי שתהא לאחריו (ע"ט פ"א).


בית שמתפללים בו בצבור ונמצאה שם צואה, אף על פי שהיא אחורי השליח צבור ורחוקה ממנו יותר מארבע אמות ממקום שכלה הריח, מכל מקום צריך הוא לשתוק ולהמתין עד שיוציאוה או יכסוה, מפני שאי אפשר שלא תהא לאחד מן הצבור תוך ארבע אמות ממקום שכלה הריח, ואסור לו לשמע ולכון למה שאומר השליח צבור (ע"ט).


מי שהתפלל ומצא אחר כך שיש שם צואה, אם המקום ההוא היה ראוי להסתפק בו שמא יש שם צואה והוא פשע ולא בדק, כיון שתפלת שמונה עשרה היא במקום קרבן, הוה לה זבח רשעים תועבה, וצריך לחזר ולהתפלל שמונה עשרה. וכן קריאת שמע שהיא מדאוריתא ואין בה חשש ברכה לבטלה, חוזר וקורא, אבל בלא הברכות. וכן שאר ברכות שאמר שם, ואפלו ברכת המזון, אינו חוזר ומברך. ואם אין המקום ראוי להסתפק בצואה, שאז לא פשע, אפלו בתפלה יוצא בדיעבד


ואם נמצאו מי רגלים, אפלו המקום ראוי להסתפק יוצא בדיעבד גם בתפלה (סימן ע"ו קפ"ה ובנ"א).


יצא ממנו ריח מלמטה, אסור בדבר שבקדשה עד שיכלה הריח. ואם יצא מחברו, גם כן צריך להמתין. רק אם הוא עוסק בלמוד תורה. אינו צריך להמתין בשביל ריח שיצא מחברו (ע"ו).


בית הכסא, אף על פי שיש לו מחיצות ואין בו צואה, צריכים להרחיק ממנו. ולכן ספסל העשוי עם נקב שמעמידים תחתיו גרף לפנות עליו, אף על פי שהוציאו את הגרף וכסו את הנקב בדף, מכל מקום יש לספסל הזה דין בית הכסא, וצריכים להוציאו מן הבית או לכסותו כלו. אך אם הוא כסא המיחד לישיבה ומכסה בכר לישב עליו ורק לעת הצרך מסירים את הכר ונפנים שם ושוב מחזירים עליו את הכר, בזה יש להקל.


גרף של רעי ועביט של מי רגלים, אם הם של חרס או של עץ, דינם כבית הכסא. ואף על פי שהם נקיים ואין להם ריח רע, ואפלו נתן לתוכם מים או שכפאם על פיהם, לא מהני. ואפלו נתנם תחת המטה, לא מהני (דמטות שלנו אינן חוצצות), אלא צריך להוציאם מן הבית או לכסותם. ואם הם של מתכת או זכוכית, אם הם רחוצים יפה ואין בהם ריח רע, אין צריכים להרחיק מהם. פי חזיר, כיון שדרכו לנקר בצואה, דינו כגרף של רעי


ואפלו עולה מן הנהר, אין הרחיצה מועלת לו (ע"ו פ"ז).


בבית המרחץ גם כן אסור לדבר או להרהר בשום דבר שבקדשה ואסור להזכיר שמות המיחדים להקדוש ברוך הוא אפלו בלשון חל (כגון, גאט בלשון אשכנז, וכיוצא בזה בשאר לשונות) בבית המרחץ או במבואות המטנפים. וכן אסור לתן שם שלום לחברו, כי שלום הוא שמו של הקדוש ברוך הוא, שנאמר, ויקרא לו ה' שלום. ואדם ששמו שלום, יש אוסרים לקרותו שם בשמו, ויש מתירים כיון שאינו מכון על ענין השלום אלא להזכרת שמו של אותו אדם. וכן נוהגים להקל


וכן נוהגים להקל. וירא שמים, יש לו להחמיר (פ"ד פ"ה).


אסור לדבר דברי תורה וקדשה נגד ערוה, בין של אחר. ואפלו של קטן וקטנה (רק לצרך מצות מילה, מתר לברך נגד ערות התינוק). ואפלו אם עוצם עיניו שלא לראות את הערוה, לא מהני, כיון שהיא נגדו, אלא יטה פניו וגופו מכנגדה.


גוף האשה, כל מקום שדרכה להתכסות, אם נתגלה שם שעור טפח, וכן שערות שלא אשה נשואה אשר דרכה לכסותן, אם נתגלה קצת מהן, חשוב כמו ערוה לגבי איש. ואין חלוק בין שהיא אשתו או אשה אחרת. אבל לגבי אשה, לא חשיבי כמו ערוה. קול זמר של אשה, חשוב גם כן כמו ערוה


ומכל מקום בשעת הדחק שהוא שומע נשים מזמרות ואי אפשר לו למחות, לא יתבטל משום זה מקריאת שמע ותפלה ותורה, אלא יתאמץ לכון כל לבבו להקדשה שהוא עוסק בה, ולא יתן לב עליהן (ע"ה).


אם לבו רואה את הערוה שלו, אף על פי שהערוה היא מכסה, כגון שהוא לבוש בחלוק, גם כן אסור לו לומר כל דבר שבקדשה, אלא צריך להיות לבוש במכנסים שהם מדבקים על גופו, או שיאזר באזור, או יניח זרועותיו על החלוק כדי להפסיק בין לבו לערותו. ואשה אינה צריכה לזאת.


קדם שיברך איזו ברכה צריך הוא לדעת איזו ברכה שהוא צריך לברך, כדי שבשעה שהוא מזכיר את השם יתברך שהוא עקר הברכה, ידע מה שיסים. ואסור לעשות שום דבר בשעה שהוא מברך. ולא יברך במהירות, אלא יכון פרוש המלות (סימן ה' לצ"א ובחיי"א)


וזה לשון ספר חסידים, כשהוא נוטל ידיו או שמברך על הפרות או על המצוות השגורות בפי כל אדם, יכון לבו לברך בשם בוראו אשר הפליא חסדו עמו ונתן לו הפרות או הלחם להנות מהם וצוהו על המצוה, ולא יעשה כאדם העושה דבר במנהג ומוציא דברים מפיו בלא הגיון הלב. ועל דבר זה חרה אף ה' ושלח לנו ביד ישעיהו ואמר, יען כי נגש העם הזה בפיו ובשפתיו כבדוני ולבו רחק ממני ותהי יראתם אתי מצות אנשים מלמדה


אמר הקדוש ברוך הוא לישעיה, ראה מעשה בני כי אינו אלא לפנים, ומחזיקים בו כאדם שמחזיק ונוהג מנהג אבותיו בידו, באים בביתי ומתפללים לפני תפילות הקבועות כמנהג אבותיהם לא בלב שלם. הם מנקים את ידיהם ומברכים על נטילת ידים ובוצעים ומברכים ברכת המוציא, שותים ומברכים כמו שהדבר שגור בפיהם, אף בעת שהם מברכים אינם מתכונים לברכני


לכן על כן חרה אפו ונשבע בשמו הגדול לאבד חכמת חכמיו היודעים אותו ומברכים אותו במנהג ולא בכונה, דכתיב בתרה, לכן הנני יוסף גו', ואבדה חכמת חכמיו גו', לפיכך הזהירו חכמים על הדבר ואמרו, עשה דברים לשם פועלם וכו', עד כאן לשונו, וראוי לאדם שירגיל את עצמו לומר הברכות בקול רם, כי הקול מעורר את הכונה (של"ה).


כשהוא מברך, יהא פיו נקי מן הרק, וגם שאר דבר לא יהא בתוך פיו, שנאמר, ימלא פי תהלתך.


אסור להוציא שם שמים לבטלה. וכל המוציא שם שמים לבטלה, עובר על מצות עשה, דכתיב, את ה' אלהיך תירא, וכתיב, אם לא תשמור וגו', ליראה את השם הנכבד והנורא. וזהו מכלל היראה שלא להזכיר שמו הגדול כי אם בדרך שבח וברכה במה שהוא מחיב או בדרך למוד, ויירא ויזדעזעו אבריו בשעה שהוא מזכיר את השם יתברך שמו, אבל לא להוציאו חס ושלום לבטלה. ולא שם המיחד בלבד, אלא כל השמות המיחדים לשמו יתברך. ולא לבד בלשון הקדש אסור, אלא אפלו בכל לשון, אסור


והמקלל את חברו או את עצמו בשמו יתברך או בכנוי (כנוי הוא מה שמשבחין בו הקדוש ברוך הוא, כמו הגדול, הגבור, והנורא, הנאמן, האדיר והחזק, והאמיץ, העזוז, חנון ורחום, קנא, ארך אפים, ורב חסד), בכל לשון, חיב מלקות. ובעונותינו הרבים רב המוני עם אינם נזהרים ואומרים בלשון אשכנז, גאט זאל איהם שטראפין וכדומה, ועוברים בזה על לאו של תורה


ואם קלל בלא שם ובלא כנוי או שהיתה הקללה באה מכלל הדברים, כגון שאמר, אל יהי פלוני ברוך לה' וכדומה, אף על פי שאינו חיב מלקות, אסורא מיהו אכא (חוה"מ סימן כז). וכן אסור לכתב בשום מכתב שמו יתברך בכל לשון


ורבים טועים וכותבים שמו יתברך בלשון אשכנז, או שכותבים תבת אדיע, והוא לשון צרפת, ובאורו, עם ה', והוא אסור גמור, כי לאחר זמן יתגלגל המכתב באשפה, ודבר זה גורם עניות בישראל מה ששם שמים מצוי, ומכל שכן בבזיון חס ושלום, וצריכים התחכמות והתאמצות לבטל זאת (אורים שם). כשבא לו רק בתוך פיו, ירוק תחלה ואחר כך יאמר את השם, ולא שיאמר את השם ואחר כך ירוק. וכן כשמנשק את הספר, ירוק תחלה ולא אחר כך


כשרוצה להזכיר את השם, יאמר תבת השם, ולא כמו שטועים ההמון ואומרים אדושם, כי אין זה דרך כבוד של מעלה.


צריכים לזהר שלא לברך חס ושלום ברכה לבטלה, או לגרם לעצמו לברך ברכה שאינה צריכה. ואם נכשל וברך ברכה לבטלה, וכן בענין אחר אם נכשל והוציא שם שמים לבטלה, יאמר אחריה, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. ואם מיד לאחר שהזכיר את השם נזכר שאינו צריך לברך, יסים, למדני חקיך, שזהו פסוק שלם, והוי כמו למוד ולא לבטלה


ואם התחיל גם תבת אלהינו ונזכר מיד לאחר שאמר אלהי ולא גמר לומר נו, יסים ויאמר, ישראל אבינו מעולם ועד עולם (שזהו גם כן לשון הפסוק בדברי הימים א כט). ומכל מקום יאמר גם בזה, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד (צל"ח ברכות דף לח).


ברך על המים ושמע שיש מת בשכונה והמנהג הוא לשפך המים שבשכונת המת (כדלקמן סימן קצד) מפני הסכנה מכל מקום כיון שברך ישתה מעט שלא תהא ברכתו לבטלה. ואל ידאג מפני הסכנה, כי שומר מצוה לא ידע דבר רע (עין לקמן סימן קט ס"ט). ולאחר ששתה מעט, ישפך השאר (ר"ו).


כל הברכות (חוץ מברכת המזון שיבאר אי"ה בסימן מד סעיף יא) אם נסתפק בהן אם אמרן או לא אמרן אינו חוזר ומברך (סימן רט).


חיב אדם לברך בכל יום מאה ברכות לפחות. ודוד המלך תקן זאת. רמז לדבר, ונאם הגבר הקם על. על בגימטריא ק'. וסמך מן התורה, ועתה ישראל מה ה' אלהיך שואל מעמך כי אם ליראה את ה' וגו', אל תקרי מה אלא מאה, הן מאה ברכות שהן ליראה את ה' ולאהבה אותו ולזכרו תמיד על ידי הברכות שמברכים. הקללות שבמשנה תורה הן צ"ח, וכתיב, גם כל חלי וכל מכה, הרי ק'. וק' ברכות שאנו מברכים בכל יום מגנות עלינו להנצל מהן


ובשבת ויום טוב וכן בתענית שחסר מן מאה ברכות, משלימים במה שמכונים לברכות השליח צבור בחזרת התפלות וברכות הקוראים בתורה והמפטירים ועונים אחריהם אמן, וגם בברכות הנהנים (סימן מו).


כל ברכה שאדם שומע מחברו, כששומע אמרו, ברוך אתה ה', הוא אומר, ברוך הוא וברוך שמו. וכשגומר את הברכה, צריך לומר אמן. ופרוש אמן הוא אמת. ויכון בלבו, אמת היא הברכה שברך המברך ואני מאמין בזה ובברכות שיש בהן גם כן תפלה, כגון בברכות שמונה עשרה מן אתה חונן עד המחזיר שכינתו לציון, ובברכת שים שלום, יכון באמירת אמן לשני דברים, אמת היא הברכה, ויהי רצון שיאמנו הדברים במהרה


ובקדיש שאינו אלא תפלה על העתיד, יכון רק לבקשה שיאמן הדבר במהרה.


אם השומע הוא עומד במקום שאסור לו להפסיק, לא יאמר ברוך הוא וברוך שמו. וכן אם הוא שומע ברכה שגם הוא צריך לצאת בברכה זאת שתהא נחשבת לו כאלו אמרה בעצמו, כגון ברכות השופר וברכות המגלה, לא יאמר, ברוך הוא וברוך שמו, משום דזה הוי הפסק באמצע הברכה (דגול מרבבה סימן קכד). ולענין ענית אמן אם הוא עומד במקום שאינו רשאי להפסיק, יבאר אם ירצה השם לקמן במקומו (בסימן יד ובסימן טז).


צריך לזהר מאד שיאמר תבת אמן כתקונו, שלא יחטף האלף ולא יבליע הנו"ן. גם יזהר מאד שלא יענה אמן קדם שסים המברך כל הברכה, כי זהו אמן חטופה. וגם לא יאחר מלענות אמן שזהו אמן יתומה, אלא תכף כשמסים המברך את הברכה, יענה אמן. ולא יגביה קולו יותר מן המברך, שנאמר, גדלו לה' אתי ונרוממה שמו יחדו (קכד).


אין עונים אמן על ברכת עצמו (מלבד בברכת המזון לאחר בונה ירושלים). ואפלו מסים ברכה אחת בשוה עם השליח צבור, לא יענה. אבל אם הוא ברך ברכה אחת והשליח צבור ברכה אחרת וסימו בשוה, עונה אמן על ברכת השליח צבור. ואם סים ברכת ישתבח או ברכת שומר עמו ישראל לעד או ברכת יהללוך שלאחר הלל בשוה עם השליח צבור, עונה גם כן אמן (כיון דהרבה פוסקים סבירי להו דאפלו לאחר עצמו עונה באלו אמן) (נ"א).


אחר לעסק בדברי תורה, יש מחלקת הפוסקים אם השומע יענה אמן או לא. יש אומרים שאין כאן סיום הברכה אלא והערב נא וכו' גם כן נמשך למעלה, והכל היא ברכה אחת. ועל כן אין לענות אמן. ויש אומרים, דכאן הוא סיום הברכה. והערב נא, היא ברכה אחרת, וצריכים לענות אמן. ולכן המברך יש לו לומר ברכה זאת בלחש, שלא ישמע חברו ויבא לידי ספקא.


ברכת הנותן לשכוי בינה וכו', לא יברך עד שיאיר היום.


ברכת פוקח עורים, יכול גם סומא לברך, שיש לו הנאה שאחרים מראים לו את הדרך. [אם קדם וברך זוקף כפופים קדם שברך מתיר אסורים, שוב לא יברך מתיר אסורים, שכבר נכלל בזוקף כפופים, שבכלל זקיפת הקומה היא התרת האברים] (רז"ש סימן מ"ו סעיף ה').


אחר המעביר שנה מעיני ותנומה מעפעפי, אין עונין אמן, כי אין כאן סיום ברכה, אלא ויהי רצון וכו', שיך גם כן לברכה זאת. וסיום הברכה הוא, הגומל חסדים טובים לעמו ישראל.


הנעור כל הלילה מברך בבקר כל ברכות השחר, חוץ מברכת על נטילת ידים שאינו מברך. וברכת אלהי נשמה והמעביר שנה וכן ברכות התורה, יש ספק אם יברך או לא, ולכך יש לו להדר לשמע אותן מפי אחרים ולענות אמן (ועין לעיל סימן ו' סעיף ט).


כל ברכות השחר אם לא אמרן קדם שיתפלל, יכול לאמרן לאחר התפלה חוץ מברכת על נטילת ידים (מכיון שיש אומרים דנטילת ידים שחרית נתקנה משום התפלה, אם כן לאחר שהתפלל אין עוד מקום לברכה זאת), וחוץ מברכת אלהי נשמה (שכבר יצא בברכת מחיה המתים).


וברכות התורה אם לא אמרן קדם התפלה, נחלקו הפוסקים אם יאמרן לאחר התפלה או לא. יש אומרים שלא יאמרן, משום דכבר נפטר באהבה רבה (או אהבת עולם), שיש בברכה זאת גם כן מעין ברכת התורה, ותן בלבנו בינה להבין ולהשכיל לשמע ללמד וללמד וכו'. ויש אומרים, דאין ברכת אהבה רבה פוטרת מברכות התורה, אלא אם לומד לאחר התפלה מיד בלי הפסק. לכן לכתחלה צריכים לזהר לברך ברכות התורה קדם התפלה


ובדיעבד אם שכח לברך קדם התפלה, ילמד איזה דבר מיד אחר התפלה. ואם גם זאת שכח, אזי מספקא גם כן אינו צריך לברך עוד ברכת התורה (מ"ו מ"ז נ"ב).


אם קראוהו לעלות לתורה קדם שברך ברכות התורה, אם אפשר לו לברך קדם, כל ברכות התורה, וגם לומר לכל הפחות פסוק אחד כגון יברכך וגו', יעשה כן ואחר כך יעלה לתורה ויברך. ואם אי אפשר לו לעשות כן, יעלה כך לתורה. וכיון שברך אשר בחר בנו וכו', לא יאמר אחר כך, רק ברכת אשר קדשנו וכו' והערב נא וכו' עד לעמו ישראל, ויאמר יברכך וכו' (חיי אדם).


משעלה עמוד השחר שהוא אור הנוצץ מן השמש במזרח, כיון שאז מתחיל זמן התפילה (שאם התפלל אז בדיעבד יצא), לכן אסור לאדם להתחיל במלאכה או להתעסק בעסקיו או לילך בדרך קדם שיתפלל, שנאמר, צדק לפניו יהלך וישם לדרך פעמיו. צדק, זו תפלה שמצדיק לבוראו והדר וישם פעמיו לדרכי חפצו (סימן ע' פ"ט).


ואסור לו לאכל או לשתות, שנאמר, לא תאכלו על הדם, לא תאכלו קדם שתתפללו על דמכם. וכל האוכל או שותה ואחר כך מתפלל, עליו הכתוב אומר, ואתי השלכת אחרי גוך, אל תקרי גוך אלא גאך, אמר הקדוש ברוך הוא, לאחר שנתגאה זה, קבל עליו מלכות שמים. ואפלו לשתות קאפע או טה עם צוקר (סכר) וחלב, אסור


ואיש זקן וחלוש שאינו יכול לעמד על נפשו עד עת יציאת הצבור מבית הכנסת, בפרט בשבתות וימים טובים שמאריכים הרבה, יותר טוב להתיר לו להתפלל שחרית בביתו בנחת ויקדש ויאכל איזה דבר (עין לקמן סימן עז סעיף טו), ואחר כך ילך לבית הכנסת ויכון לבו עם הצבור בתפלת שחרית ויתפלל אחר כך עמהם מוסף, ולא שישתה קאפע עם צוקר (סכר) וכדומה בלא קבלת על מלכות שמים תחלה (באר היטב סימן פט בשם לקט הקמח)


אך לצרך רפואה, מתר לאכל ולשתות קדם התפלה, שאין בזה משום גאות. וכן אם אין בו יכלת לכון דעתו בתפלה בלי אכילה ושתיה, אם ירצה יכול לאכל ולשתות קדם התפלה.


יש אומרים, שאפלו אם קם בחצות הלילה אסור לו לטעם קדם שיתפלל, וכן נכון להחמיר. אך אם חלש לבו, מתר לו לאכל ולשתות איזה דבר לחזק גופו לתורה.


מים וכן טה או קאפע בלא צוקר (סכר) ובלא חלב, מתר לשתות קדם התפלה אף לאחר שעלה עמוד השחר, כי אין באלו משום גאות. ואפלו בשבת ויום טוב שחיב בקדוש, מתר לשתות דברים אלו קדם התפלה ואין הקדוש מעכבו, כיון שקדם התפלה עדין לא הגיע זמן קדוש, דאין קדוש אלא במקום סעודה, דהינו סמוך לאכילה, והרי אי אפשר לו לאכל קדם תפלת השחר.


אסור להקדים לפתח חברו לקבל פניו ולתן לו שלום, ואפלו לומר לו צפרא דמרא טב (בל"א, גוטען מארגען), שנאמר, חדלו לכם מן האדם אשר נשמה באפו כי במה נחשב הוא. כלומר, במה חשבתו לזה שהקדמת כבודו לכבודי. ואם פגעו דרך מקרה מצד הדין מתר לתן לו שלום, אך נכון לשנות בלשונו, כדי שיתן לב שהוא אסור להתעכב בדברים אחרים עד שיתפלל.


אפלו ללמד, אסור לו להתחיל משעלה עמוד השחר. אך מי שהוא רגיל לילך לבית הכנסת ואין לחוש שיעבר הזמן, מתר לו. וכן מי שהוא לומד עם אחרים ואם לא ילמדו עתה יתבטלו מלמודם, מתר ללמד עמהם, כי זכות הרבים דבר גדול הוא. ובלבד שישגיחו שלא לעבר זמן התפלה (פ"ט).


גדולה מצות ציצית, שהרי הכתוב שקלה ותלה בה כל המצות כלן, שנאמר, וראיתם אותו וזכרתם את כל מצות ה'. ציצית בגימטריא ת"ר (עין טור). שמונה חוטים וחמשה קשרים, הרי תרי"ג. לכן צריך כל איש להיות נזהר שיהיה לו טלית קטן שיהא מלבש בו כל היום. ויהיה של צמר רחלים לבן וגדול כשעור, דהינו שלשה רבעי אמה בארך וחצי אמה ברחב. ויש אומרים, אמה על אמה


ויש אומרים, אמה על אמה. ואותם שעושים את הטלית קטן תפור מן הצדדים, צריכים לזהר שיהיה מכל צד פתוח רב הנראה לעינים, ואפלו על ידי קרסים לא יחבר. גם יהא כל אדם נזהר שיהיה לו טלית גדול בציצית שיתעטף בו בשעת תפלה. ויהדר שיהיה לו טלית נאה


וכן כל המצות צריך לעשותן בהדור בכל מה דאפשר, דכתיב, זה אלי ואנוהו, ודרשינן, התנאה לפניו במצות וידקדק לקנות ציצית מאיש נאמן שיהיה בטוח שנעשו בטויה ובשזירה בפרוש לשמן וכמצותן. ותהיינה ארכות כשעור (סימן טו כ"ד).


מי שאי אפשר לו אלא בטלית של פשתן שאי אפשר לו לעשות בו ציצית של צמר משום אסור שעטנז, יש מי שאומר, דיעשה כנפות של עור ובהן ציצית של צמר. ויש חולקים עליו שלא לעשות כן (עין שע"ת סוף סימן ט').


הנקב שמכניסים בו את הציצה לא יהיה רחוק משפת הבגד הן בארך הן ברחב יותר מן שלשה אגודלים. (יש אומרים שאגודלים אלו מודדים במקום הקצר שבאגודל, דהינו בראשו. ונכון להחמיר כן, עין שערי תשובה), כי למעלה משלשה אגודלים, לא מקרי כנף הבגד, אלא בגד. ואם עשה את הנקב למעלה משלשה אגודלים אף על פי שכשקושר את הציצה מושך את הקשר ומקמיט מן הטלית עד שבא הנקב למטה, מכל מקום פסול


ואם לאחר שתלה את הציצה בנקב שהוא למעלה מן השעור חתך בנקב כדי שתתלה הציצה למטה משלשה, פסול משום תעשה ולא מן העשוי (כדלקמן סעיף ו'). וגם לא יהא הנקב קרוב לשפת הבגד בין בארך בין ברחב פחות מכשעור שיש מן הקשר האמצעי של אגודל עד סוף הצפרן, כי למטה מזה גם כן לא מקרי כנף אלא תחת הכנף. ואם היה הנקב רחוק כשעור אלא שעל ידי משיכת הקשר נקמטה שפת הטלית ואין בה כשעור, מכל מקום כשר


והחוטים שהם בשפת הטלית ואינם ארוגים, יש ספק אם נמדדים לשעור זה או לא. על כן צריכים לחתכם משם קדם קשירת הציצית (עין לקמן סעיף ו'). בטלית קטן נוהגים קצת לעשות שני נקבים זה אצל זה כמו צירי ומכניסים בשניהם את הציצית והן תלויות על הטלית מבחוץ.


אם בשעת קשירת הציצית היה הנקב רחוק כשעור ואחר כך נקרע קצת הנקב או שפת הטלית עד שהציצה היא בפחות משעור הרחוק מהקצה, לא נפסלה בכך, כי לא הקפידה התורה שלא תהא הציצה תחת הכנף אלא בשעת עשיה, שנאמר, ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם וגו'. ומכל מקום לכתחלה טוב לעשות אמרא סביב הנקב (ועין לקמן סעיף י"ז), וכן בשפת הטלית שלא יפחת משעור קשר אגודל.


נוהגים לעשות בציצית חמשה קשרים כפולים שיש ביניהם ארבע חליות, דהינו שמכניס את הארבעה חוטים בתוך הנקב וקושרם בשני קשרים וכורך בחוט הארך הנקרא שמש שבע כריכות וחוזר וקושר שני קשרים ושוב כורך שמונה כריכות וקושר שני קשרים וכורך אחת עשרה כריכות וקושר שני קשרים וכורך שלש עשרה כריכות וקושר שני קשרים. ומהיות כי נוי ציצית הוא שיהיו כל החליות שוות בארכן, לכן בחליה הראשונה שהכריכות מעטות, ירחיקן זו מזו


ובחליה שניה, יקריבן קצת יותר. וכן בשלישית וברביעית. ושעור כל ארך הציצה, דהינו מן הקשר הראשון עד קצה החוטים, צריך להיות לכל הפחות שנים עשר אגודלים. והנוי הוא שיהיו כל החליות ביחד שליש והחוטים התלויים שני שלישים, על כן ידקדק שתהא כל חליה כרחב אגודל, ויהיו כל החליות ארבעה אגודלים והחוטים התלוים שמונה אגודלים. ואם הם ארכים יותר, יעשה החליות גם כן קצת ארכות יותר


טוב לדקדק לעשות כל הקשרים בארבעה חוטים שמצד זה עם ארבעה חוטים שמצד זה, שיהא כל חוט חלוק חציו לכאן וחציו לכאן (עין לקמן סימן יא סעיף י"ג).


אם לא פסק את החוטים זה מזה אלא שלקח חוט אחד ארך מאד וכפלו לארבעה וכך הכניסם בתוך הנקב וקשרם ואחר כך פסקם, פסול, משום דכתיב, גדילים תעשה לך, ודרשינן, תעשה ולא מן העשוי. פרוש, דבעינן שיהיו הציצית בשעת עשיתן על הבגד כהלכה ולא שיהיו נעשות בפסול ואחר כך יכשרו על ידי מעשה שנמצאו עשויות כראוי, דזהו פסול


וכן אם היתה הציצה עשויה כתקונה על בגד אחר ונקרע הבגד ורוצה לתת את הציצה כך בבגד אחר או אפלו בבגד זה, כגון שנפסק הטלית מן הנקב עד סופו ונפלה הציצה ורוצה להחזירה למקומה ולתפר את הטלית עד הנקב, זהו גם כן פסול משום תעשה ולא מן העשוי


וכן אם קשר את הציצית בשעה שהיה טלית זה פטור מציצית, כגון שהיה רבו תפור (עין לעיל סעיף א) ואחר כך התיר מן התפירות עד שרבו פתוח וחיב בציצית, אם ישארו הציצית כמו שהן, גם כן פסולות משום תעשה ולא מן העשוי, אלא צריך להתיר את הציצית ולחזר ולקשרן כהלכה. וכן כל כיוצא בזה (י' י"א ט"ו).


קדם שיתעטף בטלית יבדק את הציצית אם הן כשרות. וצריך לבדק גם את החוטים שהן בתוך הנקב ואת הכריכות וגם יפריד את החוטים שלא יהיו מהדקים זה בזה. ואם נשתהה לבא לבית הכנסת שבעוד שיפריד את הציצית ויבדקן, יתבטל מלהתפלל עם הצבור, אינו צריך לבדקן ולהפרידן (סימן ח).


כל המצות, מברך עליהן עובר לעשיתן, פרוש, קדם העשיה. ולאחר הברכה, תכף ומיד צריך לעשות את המצוה בלי הפסק. לכן אוחז את הטלית בשתי ידיו ויכון שצונו הקדוש ברוך הוא להתעטף בציצית כדי שנזכר את כל מצותיו לעשותן, שנאמר, וראיתם אתו וזכרתם את כל מצות ה'


ויברך מעמד, להתעטף בציצית (הבית בפתח) ויעטף מיד את ראשו עד למטה מפיו, ואחר כך יעלה הכנפות על צוארו ויתעטף כעטיפת הישמעלים, ויעמד כך כדי הלוך ארבע אמות ויאמר הפסוקים, מה יקר וגו', ואחר כך יכול להסירו מעל ראשו. ונכון שלא לגרר את הציצית על הארץ, משום בזוי מצוה. לכן יגביהן. ויכול לתחבן תוך החגורה (סימן ח' כ"א).


אין מברכים על הציצית אלא ביום ולא בלילה. ולכתחלה יזהר שלא יברך עליהם עד שיהיה כל כך אור שיכיר בין תכלת ללבן. ואם לבש את הטלית קטן בעוד לילה ולא ברך עליו או שלבשו בעוד שלא היו ידיו נקיות ולכן לא ברך עליו, אזי כשהוא מברך על הטלית גדול, יכון בברכה זו גם על הטלית קטן. ומי שאין לו טלית גדול אם לובש את הטלית קטן ביום וידיו נקיות, יברך עליו, על מצות ציצית (הואו בפתח)


ואם לובשו כשאינו יכול לברך עליו, אזי אחר כך כשהוא יום וידיו נקיות, יקח את הציצית בידיו ויברך, על מצות ציצית. ואם ישן בטלית קטן, לא יברך עליו אחר כך כלל. אך כשמברך על טלית גדול, יכון לפטרו (סימן ח' י"ח).


הפושט טליתו ודעתו לחזר וללבשו מיד, אפלו הלך לבית הכסא, כשחוזר ולובשו, לא יברך עליו (כיון שמצד הדין מתר ללכת בו לבית הכסא, לכן לא הוי הפסק). אבל אם היתה דעתו שלא ללבשו מיד ונמלך וחזר ולבשו, צריך לברך עליו. ואם נפל טליתו ממנו שלא במתכון, אם מקצתו נשאר על גופו אף על פי שרבו נפל כיון שנשאר עליו קצת מן המצוה, אינו צריך לחזר ולברך כשמתקנו עליו


אבל אם לא נשאר כלום על גופו, אף על פי שאוחזו בידו, כיון דלא נשאר מהמצוה על גופו, דהא אין המצוה לאחז את הטלית בידו אלא להתעטף בו גופו, לכן צריך לברך כשחוזר ולובשו. ואם ארע לו כן בתפלתו במקום שאינו רשאי להפסיק, לא יברך אז, אלא ימתין עד שיוכל לברך ואוחז את הציצית בידו ומברך (סימן ח').


מתר לטל טלית של חברו באקראי בעלמא גם שלא מדעתו להתפלל בו ולברך עליו, משום דמסתמא ניחא לה לאנש דלעבד מצוה בממונה במקום שאין חסרון כיס. אבל לא יוציאו מן הבית שמנח שם, כי אולי חברו מקפיד על זה. ואם היה הטלית מקפל, יחזר ויקפלו. ובשבת לא יקפלו, דכיון שאין מקפלו משום אסור שבת, חברו מוחל לו. והשואל מחברו טלית רק לעלות בו לתורה, יש ספק אם לברך עליו. על כן יתכון שאינו רוצה לקנותו, ואז לכלי עלמא אינו צריך לברך


אבל על טלית הקהל אפלו אינו נוטלו רק לעלות לתורה, צריך לברך עליו, דהוי כשלו (י"ד).


סתם צמר האמור בתורה ובפוסקים, הוא צמר רחלים ואילים. וטלית שהשתי הוא של צמר והערב הוא של צמר גפן או משי וכדומה או להפוך שהערב הוא של צמר והשתי הוא ממין אחר, ירא שמים לא יברך על טלית כזה, משום דיש אומרים דגם ציצית של צמר אינן פוטרין רק בגד שהוא ממינן. וכן טלית של משי והציצית הן של צמר, לא יברך עליו, אלא יברך תחלה על טלית של צמר ויתעטף בו ואחר כך יסירו ויתעטף בזה


אך אם גם הציצית הן של משי, יכולין לברך עליו. (ולא שכיחי במדינתנו ציצית של משי דהא ציצית בעינן טויה לשמה). ואם מקצת ציצית של משי ומקצתן של צמר, גרוע טפי, ואין לעשות כן (סימן ט).


ציצה שנפסק ממנה חוט מארבעת החוטין (שהן כפולים לשמונה) ונשאר ממנו כדי עניבה, דהינו ארבעה אגודלין (עין חיי אדם), או אם נפסקו שנים ונשאר מכל אחד ארבעה אגודלין, ושני חוטין הן שלמים כשעור, כשרה. אבל אם נפסקו שלשה חוטין, אפלו נשאר מכל אחד ארבעה אגודלין והחוט הרביעי הוא שלם, או שנפסק אפלו רק חוט אחד ולא נשאר ממנו ארבעה אגודלין, אף על פי ששלשה חוטין הן שלמים, מכל מקום פסולה (אם לא בשעת הדחק)


ולכן אם נפסק חוט אחד מן השמונה חוטין התלויין, אפלו נפסק לגמרי עד החליות פשיטא דכשרה, כיון שחוט זה אינו רק חצי חוט והרי יש עדין בחציו השני כדי עניבה ויותר. ואם נפסקו שני חוטין ולא נשאר מהן בכל אחד ארבעה אגודלין, אם יש לחוש שמא שני חוטין אלו הן חוט אחד, אם כן הציצה פסולה


אבל אם הוא בטוח שהן משני חוטין, כגון שבשעת קשירתן דקדק לקשר תמיד ארבעה ראשים שבצד זה עם הארבעה ראשים שבצד זה (כמו שכתבתי סוף סעיף ה) ועתה נפסקו שני ראשים מצד אחד של הקשר, אם כן הרי הן בודאי משני חוטין. וכיון שיש בכל חוט עדין שעור אגודלין ויותר בצד השני של הקשר ושני החוטין הן שלמים, הרי הציצה כשרה. אם נפסק חוט אחד במקום שהן תלוים בנקב, פסולה


זה שאמרנו שאם נפסק חוט אחד ונשאר ממנו כדי עניבה כשרה, זהו דוקא אם בשעת עשיה היו כל החוטין ארכין כשעור אלא שאחר כך נפסקו. אבל אם בשעת עשיה היה אפלו רק חוט אחד קצר רק משהו מן השעור, פסולה.


חוטי הציצית צריכין להיות שזורין. ואם איזה חוט נפרד משזירתו, אזי כל הפרוד נחשב כאלו נקצץ ואינו (סימן י"א).


טלית שיש בו ציצית ונחלק לשני חלקים, כמו שהוא שכיח בהרבה טליתים שלנו שהם מחברים משני חלקים, ולפעמים מפרידין אותו כדי לכבסו או לתקנו ואחר כך חוזרין ומחברין אותן בתפירה, כיון דמסתמא יש בכל חלק כדי להתעטף בו, על כן די אם יטל שתי הציצית מאיזה חלק שירצה. ולאחר שיחבר את הטלית, יחזר ויקשרם. אבל אם אין בכל חלק בפני עצמו כדי להתעטף בו, צריך להסיר כל הציצית (משום שכשנתפרדו החלקים, נפטר כל חלק מציצית


ולאחר ששוב נתחברו ונתחיב בציצית, אם ישארו בו הראשונות, פסול משום תעשה ולא מן העשוי כדלעיל סעיף ו). ואם בחלק אחד יש בו כדי עטוף ובחלק אחד אין בו כדי עטוף, יסיר את הציצית מחלק זה שאין בו כדי עטוף.


אם נחתך או נקרע הכנף ונפרד לגמרי מן הטלית ואין בחתיכה זו שלשה גודלין על שלשה גודלין, יש אומרים שחתיכה זו אפלו לאחר שתפרה היטב אל הטלית, פסולה מלהטיל בה ציצית, דכיון שאין בה שלשה גודלין על שלשה גודלין, אין עליה שם בגד. ואפלו נתחברה עם הטלית, נחשבה כפרודה. ויש להחמיר כן. אבל אם אינו נפרד לגמרי מהטלית, כיון שנשאר מחבר מעט, מועלת התפירה שיהא נחשב בכלל הטלית. והציצית שיטיל בו אחר התפירה, כשרות


ונוהגין לתפר חתיכת בגד בכנפי הטלית, משום דבהרבה בגדים אפלו חדשים, יש בהן חתיכות מחברות שאין בהן שלשה גודלין על שלשה גודלין, לכן נותנים במקום הטלת הציצית, חתיכה של שלשה גודלין על שלשה גודלין.


יש אומרים שבכל השטח של הכנף שראוי להטיל את הציצה, דהינו ממלא קשר גודל משפת הטלית עד שלשה גודלין, לא יהיה שם שום תפר אפלו משהו בחוט שהיה ראוי לעשות מחוטין כאלו ציצית לטלית זה, כגון אם הטלית של פשתן, לא יתפר שם בחוטי פשתן רק בחוטי משי וכדומה. ואם הטלית של משי, לא יתפרנו בחוטי משי. ואם הטלית של צמר, לא יתפרנו בחוטי צמר, אלא בשל משי וכדומה. ויש להחמיר בזה גם באמרא שעושין סביב הנקב לחזקו. וכל זאת אינו רק בחוט לבן


אבל בחוט צבוע, אין לחוש (סימן ט"ו).


אם רוצה להסיר ציצית מן הטלית כדי לתלות בו ציצית אחרות יותר יפות או מפני שנפסק אחד מן החוטין ורוצה לתלות שלמות אף על פי שגם הראשונות עדין כשרות, מכל מקום מתר, כיון שאינו מבטל את הטלית מן הציצית ואדרבה יתלה בו ציצית יותר יפות. ויהא נזהר שלא ישליך את הראשונות למקום בזיון (סימן ט"ו כ"א).


ואפלו ציצית שנפסלו והסירן מן הטלית, לא יזרקם לאשפה, משום בזוי מצוה. ויש מדקדקין לגנזם בספר ולעשות מהן סימן בספר, משום דאתעביד בהו מצוה חדא זמנא, לתעביד בהו מצוה אחריתא. וגם הטלית שנתישן ואינו לובשו עוד למצוה, לא יעשה בו תשמיש מגנה (סימן כא).


אם בא בשבת לבית הכנסת ומצא שנפסלה ציצה מן הטלית ואינו מוצא לשאל טלית אחר והוא מתביש לשבת בלא טלית, אזי כיון שאי אפשר לו היום לקשר ציצה אחרת, לכן משום כבוד הבריות, מתר לו ללבוש את הטלית כך ולא יברך עליו. במה דברים אמורים, כשלא נודע לו קדם שבת שנפסלה. אבל אם ידע קדם שבת שנפסלה, אסור ללבשו, דהיה לו לתקן מאתמול (יג).


הלובש בגד שהוא חיב בציצית בלא ציצית, הרי זה בטל מצות עשה. וצריכין להשגיח בקצת בגדים העשויין באפן שיש להם ארבע כנפות, צריכין לחתך קרן אחד שיהא עגל. אבל אם כפל את הקרן ותפרו בענין שנראה עגל, לא מהני, דכל כמה שלא חתכו עדין, מכלל הבגד הוא. וגדול ענש המבטל מצות ציצית. והזהיר במצות ציצית, זוכה ורואה פני השכינה (ח' י' כד).


מצות תפלין היא גם כן מצוה יקרה מאד, שכל התורה הוקשה לתפלין, שנאמר, למען תהיה תורת ה' בפיך. ומי שאינו מניח תפלין, הרי הוא בכלל פושעי ישראל בגופן. ומי שמניח תפלין פסולין, לא בלבד שאינו מקים את המצוה, אלא שמברך כמה וכמה ברכות לבטלה שהוא עון גדול. ולכן ידקדק לקנות תפלין מסופר ממחה וירא שמים, וכן רצועות יקנה מאיש נאמן שהוא בטוח שנתעבדו לשמה מעורות טהורות


ובעונותינו הרבים, רבה המכשלה במה שקונים תפלין ורצועות ממאן דהוא לפי שמוכרם בזול, והם פסולים. וכל ירא שמים יתן אל לבו, אם על מלבושיו וכליו הוא מהדר שיהו כתקונן, מכל שכן בחפצי ה' יתברך שמו, שלא יצמצם ויחוס על הכסף אלא יהדר לקנות אותן בודאי כשרים אף שמחירם רב, וישגיח עליהם שיהיו מתקנין ושחורים הבתים והרצועות. ויש למשח הרצועות תדיר בשמן שיהיו שחורים (ולא ימשחם בשמן דג הנקרא פישטראן כי הוא מדג טמא)


ואם נתקלקלו התפלין אפלו רק במקצת או שנפסקו התפירות, יעשה מיד שאלת חכם אם הם כשרים וביותר יש לדקדק על הקרנות ובפרט בשל ראש שהוא שכיח מאד שמשתחקות ונעשו שם נקבים ונפסלו. וכן שכיח מאד שמחמת שנתישנו התפלין, נפרד קצת מהעור העליון של ראש ונפסל. וצריכין להשגיח על כל זה במאד


וכל הזהיר במצות תפלין לנהג בהם קדשה שלא לדבר בהם דברי הבלים ושיחת חלין, מאריך ימים ומבטח שהוא בן עולם הבא, שנאמר, ה' עליהם (שנושאין עליהם שם ה' בתפלין) יחיו, ולכל בהן חיי רוחי, ותחלימני והחייני


תפלין הוא לשון פלילה והוכחה (ולכן הלמ"ד דגושה למלאת חסרון השניה), כי התפלין הן עדות והוכחה שהשכינה שורה עלינו, כמו שאמר הכתוב, וראו כל עמי הארץ כי שם ה' נקרא עליך וגו', ודרשו רבותינו זכרונם לברכה אלו תפלין שבראש שיש בה שי"ן מהשם שדי. ולכן אין לכסות תפלין של ראש לגמרי עם הטלית.


זמן הנחתן בבקר, משיראה את חברו הרגיל עמו קצת ברחוק ארבע אמות ויכירנו. אחר שלבש את הטלית, מניח את התפלין. והא דמקדימין את הציצית לתפלין, משום דמצות ציצית תדירה יותר, שנוהגת בין בחל בין בשבת ויום טוב, ומצות תפלין אינה נוהגת אלא בחל, וקימא לן, תדיר ושאינו תדיר, תדיר קדם


ואם פגע תחלה בתפלין, אף על פי שהן בתוך כיסן, צריך להניחן תחלה ואחר כך יתעטף בטלית (כתוב בחיי אדם), משום דאין מעבירין על המצות, דכתיב, ושמרתם את המצות, קרי בה, את המצות, מצוה שבאה לידך אל תחמיצנה (כ"ה ל').


כתיב והיה לאות על ידכה (בפרשת והיה כי יביאך), מדכתיב ידכה בה"א דרשו רבותינו זכרונם לברכה, דהינו יד כהה זו שמאל שהיא תשה וכהה. ויניחה שם במקום שהבשר הוא גבוה, שנאמר, ושמתם את דברי אלה על לבבכם, שתהא שימה כנגד הלב, ולכן יניחה שמה ויטה אותה מעט לצד הגוף, שכשיכוף הזרוע למטה, תהיה כנגד לבו


והא דכתיב בתפלין של ראש בין עיניך, קבלו רבותינו זכרונם לברכה, שאין זאת בין עיניך ממש, אלא כנגד בין עיניך, ומקומה הוא ממקום שהשערות מתחילין לצמח ונמשך מקומה למעלה עד סוף המקום שמוחו של תינוק רופס, דהינו שקצה התתורא שלמטה לא תהא למטה ממקום התחלת צמיחת השערות, וקצה המעברתא שלמעלה, לא תהא למעלה ממקום שמחו של תינוק רופס. וצריך לזהר מאד שתהא מנחת במקומה הראוי


ואם מניח אפלו מקצתה על המצח במקום שאין שערות גדלות או אפלו הניחה כלה במקום שער אלא שהיא מן הצד ולא כנגד בין העינים, לא עשה את המצוה וברך לבטלה. והקשר יהא מנח כנגדו מאחורי הראש למעלה בגבה הערף שהוא סוף הגלגלת במקום שער שהוא כנגד הפנים ולא יטה לכאן או לכאן. וצריכה שתהא מהדקת בראשו. והנה כשהבית עם המעברתא רחבים, קשה שתהא מהדקת כראוי, וצריכין לזהר בזה מאד (כ"ז).


מניחין את התפלין מעמד. לא ינער את התפלין מן התיק, משום בזוי מצוה, אלא יקחם בידו, מניח תחלה של יד. וקדם שמהדק את הקשר, מברך להניח תפלין (הה"א בקמץ והלמ"ד של תפלין דגושה), ומהדק את הקשר ועושה שבע כריכות על ידו ואחר כך מניח תכף של ראש. וקדם שמהדקה על ראשו, מברך על מצות תפלין (הוא"ו בפתח), ומהדקה על ראשו ואומר, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד (עין פרי מגדים)


והטעם שצריך לומר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, הוא מפני שיש ספק בברכה זאת (ע"ל סימן ו' סעיף ד). ומפני שיש ספק בברכה זאת, לכן יש גם כן ספק אם השומע יענה אמן או לא (פרמ"ג). על כן נראה לי כי טוב לברך ברכה זאת בלחש. לאחר שהניח של ראש, עושה ברצועה של יד, שלש כריכות על האצבע האמצעית, אחת בפרק האמצעי, ושתים בפרק התחתון (כ"ה כ"ז כ"ח).


אפלו אם ארע לו שהוציא מן הכיס של ראש תחלה, צריך להעביר על המצוה ויניחה מתוך ידו ויכסה אותה באיזה דבר, ויניח תחלה של יד. דכיון דקדימת של יד לשל ראש הוא מן התורה, שנאמר, וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפת בין עיניך לפיכך אין משגיחין על העברת המצוה בזה (כ"ה).


לא יהא דבר חוצץ בין תפלין לבשרו, לא שנא של יד, לא שנא של ראש, ושערות קצרות לא הוין חציצה, שדרכן בכך. אבל אותן המגדלין בלוריות, מלבד שהוא דרך שחץ וגאוה ויש בזה אסור (עין סימן ג' סעיף ב), יש עוד אסור משום הנחת תפלין, דכיון שגדולים הרבה, הוין חציצה.


יזהר בתפלה של יד שלא יזיז הקשר מן הבית (וגם כשהן בתוך כיסן צריכין לזהר בזה). והיו"ד של הקשר תהיה לצד הלב. המעברתא אשר בה הרצועה תהיה לצד מעלה והבית לצד מטה. ובשעת הדחק כגון אטר שהוא מניח בימין ועתה אין לו תפלין אלא שאולין ממי שמניח בשמאל (וכן אפכא) ואינו יכול לשנות את הקשר, ואם כן אם יניח תפלין באפן זה, המעברתא לצד מעלה והבית לצד מטה, תהיה היו"ד עם הקשר לצד חוץ


על כן יהפך ויניחה שהמעברתא תהיה לצד מטה והבית לצד מעלה, כדי שתהיה היו"ד והקשר לצד הלב (כ"ז).


אסור להפסיק בשיחה בין של יד לשל ראש. ואפלו לרמז בעיניו ולקרץ באצבעותיו, אסור, שנאמר והיה לך לאות על ידך ולזכרון בין עיניך, צריך זכירה, שיהיה תכף תפלה של ראש לשל יד, כדי שתהיה הויה אחת לשתיהן. ואפלו אם שומע קדיש או קדשה, לא יפסיק אלא ישתק ויכון למה שאומרים הקהל. אך אם שומע שאחד ברך ברכת להניח תפלין, יכול לענות אמן, שהרי אמן הוא האמנת הדברים שהוא מאמין במצות תפלין, והוי כמו הויה אחת


בתפלין דרבנו תם גם כן אסור להפסיק בין של יד לשל ראש. אך לקדיש ולקדשה, יכול להפסיק.


אם טעה והפסיק, ימשמש בשל יד ויברך שנית להניח תפלין, ויחזק את הקשר ואחר כך יניח של ראש ויברך עליה. ואם הפסיק לצרך התפלין, אינו צריך לברך שנית על של יד.


יכון בהנחת תפלין שצונו הקדוש ברוך הוא להניח תפלין שיש בהם ארבע פרשיות שכתוב בהן יחוד שמו יתברך ויציאת מצרים, על הזרוע כנגד הלב ועל הראש כנגד המח, כדי שנזכר תמיד נסים ונפלאות שעשה עמנו, שהם מורים על יחודו ואשר לו הכח והממשלה בעליונים ובתחתונים לעשות כרצונו. וישעבד לו את הנשמה שהיא במח וגם הלב שהוא עקר התאוות והמחשבות, ובזה יזכר את הבורא וימעיט הנאותיו, ויקים ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם


ולכן כתיב בתפלין, בין עיניך (כ"ה).


תפלין של יד ושל ראש, שתי מצות הן ואינן מעכבות זו את זו. שאם אין לו אלא אחת או שמחמת איזה אנס אינו יכול להניח אלא אחת, מניח אחת. אם מניח של יד, מברך להניח תפלין לבד. ואם מניח של ראש, מברך עליה להניח תפלין וגם על מצות תפלין, ואומר, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד (כ"ו).


אטר גמור אפלו נעשה אטר מחמת שהרגיל את עצמו כן, מכל מקום יניח בימין של כל אדם שהיא שמאלו. ואם עושה כל מלאכה בימין רק שכותב בשמאל או בהפוך, היד שכותב בה היא חשובה ימין ויניח התפלה בידו השניה. ואם שולט בשתי ידיו, מניח בשמאל של כל אדם. וכן אם לא נולד אטר כלל אלא שלאחר כך הרגיל את עצמו לכתב בשמאל ועושה כל מלאכתו בימינו, מניח בשמאל של כל אדם (כ"ז).


שעור רחב הרצועות בין של ראש בין של יד, לא פחות מארך שעורה. ושעור ארכן של ראש מימין ומשמאל, עד הטבור או למעלה ממנו מעט. ויש אומרים, דשל צד ימין תגיע עד המילה (שמושא רבה) וכן נכון להחמיר לכתחלה. ושל יד, כדי שיהדקה ויעשה בה שבע כריכות על הזרוע ושלש כריכות על האצבע ויחזקה. ואם נפסקה הרצועה בין של ראש בין של יד, יעשה שאלה.


יזהר שיהיו הרצועות בצד השחור לחוץ. ואם ארע לו שנתהפכה הרצועה שסביב ראשו או סביב זרועו בצד הלבן לחוץ, יתענה או יפדה בצדקה. וכן אם נפלו לו התפלין לארץ בלא נרתיקן, יש לו גם כן להתענות. אבל אם נפלו בנרתיקן, אינו צריך להתענות אלא יתן איזה דבר לצדקה (ר"ס כז מ מד).


אם הסיר את התפלין מפני שצריך ללכת לבית הכסא, כשחוזר צריך לחזר ולברך עליהן. ואם עומד בברכות של קריאת שמע, דהינו מן ברכת יוצר אור ולהלן, לא יפסיק בברכות שעל התפלין אלא יניחן בלא ברכות, ולאחר תפלת שמונה עשרה ימשמש בהם ויברך עליהן (רסכ"ה ועין סכ"ו).


כל זמן שהתפלין עליו, לא יסיח דעתו מהן כלל, חוץ מבשעת תפלת שמונה עשרה ותלמוד תורה. אסור לאכל בהן סעודת קבע. אבל אכילת ארעי, מתר לאכל בהן. ולישן אפלו שנת ארעי אסור בהן (כ"ח ממ"ד).


חיב אדם למשמש בתפלין בכל שעה ושעה שנזכר בהם, שעל ידי זה לא יבוא לידי הסח הדעת גמור. וימשמש תחלה בשל יד, ואחר כך בשל ראש. ומנהג יפה למשמש בהן כשמזכיר מצותן בקריאת שמע. כשאומר וקשרתם לאות על ידך, ממשמש בשל יד ונושק. וכשאומר והיו לטטפת בין עיניך, ממשמש בשל ראש ונושק (כ"ח).


מעלין בקדש ולא מורידין. ותפלה של ראש, קדשתה גדולה משל יד, לפי שיש בה ארבעה בתים וגם השי"ן. ולכן רצועה שהיתה בשל ראש, אסור לעשותה לשל יד. אבל משל יד, מתר לעשותה לשל ראש. וכן רצועה של יד שנפסקה למעלה אצל הקשר ורוצה להפכה שיעשה עתה הקשר בקצה האחרון, אסור, אלא צריך לעשות הקשר בהקצה שנפסקה שם (עין בשערי תשובה). וכן ברצועה של ראש, אסור להפך מה שהיה בתוך הקשר שיהיה חוץ לקשר


כיס שעשאו להחזיק בו תפלין וגם החזיקן בו, שוב אסור להשתמש בכיס זה דבר של חלין (מ"ב).


אין לחלץ את התפלין עד אחר קדשת ובא לציון כשאומר יהי רצון שנשמר חקיך (עין א"ר). ובמקום שנוהגין שביום קריאת ספר תורה אין מחזירין את הספר תורה עד אחר קדשת ובא לציון, אין חולצין את התפלין עד שיחזירו את הספר תורה להיכל. סימן לדבר, ויעבר מלכם לפניהם וה' בראשם. וביום שיש מילה, אין לחלץ עד אחר המילה. בראש חדש חולצין קדם תפלת מוסף. בחל המועד סכות, כלם חולצין קדם הלל


ובחל המועד פסח, הצבור חולצין קדם הלל, והשליח צבור אחר הלל (כ"ה).


חולצין מעמד. מסיר את הכריכות מן האצבע ושתים או שלש כריכות מהזרוע. וחולץ תחלה של ראש ואחר כך חולץ של יד, משום דכתיב, והיו לטטפת בין עיניך, ומדכתיב והיו לשון רבים, דרשו רבותינו זכרונם לברכה, כל זמן שבין עיניך יהיו שתים ולכן מניחין תחלה של יד וחולצין תחלה של ראש, שכל זמן שיש עליו של ראש, תהיה עליו גם של יד


ויש לחלץ של ראש ביד שמאל שהיא יד כהה כדי להראות שקשה עליו חליצתן, מפני שהמצוה היא שיהיו עליו תפלין כל היום, אלא שמפני שאין לנו גוף נקי, חולצין מיד לאחר התפלה. ולא יחלץ את התפלין לא בפני ספר תורה ולא בפני רבו אלא יסלק עצמו לצדדים מנהג חכמים לנשק את התפלין בשעת הנחתן ובשעת חליצתן. אין להסיר את הטלית עד לאחר חליצת התפלין (כ"ה ס"ח).


יניח את התפלין בתוך הכיס שלהן, באפן שידע למחר להוציא תחלה של יד. אבל לא יניח של יד על של ראש, כיון דשל ראש קדשתו גדולה משל יד, אלא יניחם זו אצל זו, ויניח הכיס עם התפלין בתוך כיס הטלית למטה והטלית למעלה, כדי שיפגע בטלית תחלה (כ"ה כ"ח).


מי שאין לו תפלין והצבור מתפללין, מוטב שיתעכב עד לאחר תפלת הצבור לשאל לו תפלין מאחר, כדי שיקרא קריאת שמע ויתפלל שמונה עשרה בתפלין, ממה שיתפלל עם הצבור בלא תפלין. אבל מי שמתירא שמא יעבר זמן קריאת שמע עד שימצא תפלין, קורא קריאת שמע בלא תפלין. ואם מתירא. שמא יעבר גם זמן תפלה, מתפלל גם כן, וכשימצא אחר כך תפלין, יניחן בברכות ויאמר בהם איזה מזמור או יתפלל בהם מנחה (ועין לקמן סימן יד סעיף ח)


אבל לילה לאו זמן תפלין הוא, ואסור להניחן בלילה. מתר לקח תפלין של חברו גם שלא בידיעתו להניחן ולברך עליהן, כמו שכתבתי בסימן שלפני זה סעיף י"א לענין טלית (י"ד ל' ס"ו).


תפלין צריכין גוף נקי. וצריכין לזהר שלא להפיח בהם (ועין לעיל סימן יב ס"ד). חולה מעים אפלו אין לו צער, פטור מן התפלין, מפני שאינו יכול לשמר את עצמו בנקיות כראוי. ואם נראה לו שיכול להיות בגוף נקי בשעת קריאת שמע ותפלת שמונה עשרה, יניחם אז. אבל שאר חולה, אם מצטער בחליו ואין דעתו מישבת עליו מפני צערו, פטור, מפני שאסור להסיח דעתו מהן. ואם לאו, חיב (סימן לח).


קטן היודע לשמר תפלין שלא יפיח בהן ושלא יישן בהן, אביו חיב לקנות לו תפלין שיניחן. ועכשו נתפשט המנהג שמתחיל הקטן להניח תפלין שנים או שלשה חדשים קדם שנעשה בן שלש עשרה שנה (לז).


בענין הנחת תפלין בחל המועד, יש מחלקת הפוסקים וחלוקי מנהגים. יש מקומות שאחזו כדעת הפוסקים שלא להניחן. ויש מקומות נוהגין כדעת הפוסקים להניחן אלא שאין מברכין עליהם בקול רם בבית הכנסת כמו שאר ימות השנה. ויש נוהגין להניחן בלא ברכות (ויש לכון שאם חל המועד לאו זמן תפלין תהיינה כרצועות בעלמא, פרמ"ג). ואף על פי שאינו מברך, מכל מקום אסור להפסיק בין של יד לשל ראש. אך לקדיש ולקדשה פוסק (סימן כה לא)


וצריכין לזהר שהמתפללים בבית כנסת אחד, לא יהיו קצת מניחין וקצת אין מניחין (כן נראה דבזה ודאי אכא משום לא תתגודדו).


תפלין שהחזקו בכשרות, מן הדין כל זמן שהבית שלם, גם הפרשיות הרי הן בחזקתן ואינן צריכין בדיקה. ומכל מקום נכון לבדקן, מפני שלפעמים מתקלקלין מן הזעה. ואם אינו מניח אותן אלא לפרקים, צריכין בדיקה שתי פעמים בכל שבע שנים, כי יש לחוש שמא נתעפשו. וכן אם נקרע הבית, צריכין גם הפרשיות בדיקה. וכן אם נשרו במים


וכן אם נשרו במים. ומכל מקום אם אין לו מי שיודע לבדקן ולחזר לתפרן, יניחן כך בלא בדיקה, שלא יתבטל ממצות תפלין (סימן לט), אבל לא יברך עליהם (פרי מגדים).


מצות עשה לקבע מזוזה בכל פתח. ואפלו יש לו כמה חדרים ולכל חדר כמה פתחים העשויים לכניסה ויציאה, אף על פי שהוא רגיל רק באחד מהם, מכל מקום כלם חיבים במזוזה. ואפלו אם נתמעטו הדיורים ואינו צריך עתה רק לפתח אחד, מכל מקום כלם חיבים. אך אם יש איזה פתח שאינו עשוי אלא להכניס דרך שם איזה משא לפרקים ויש שם פתח אחר לכניסה ויציאה, אזי הפתח העשוי רק להכניס משאות, פטור (יו"ד סימן רפה רפו).


גם שערי חצרות ומבואות ועירות ומדינות, חיבין במזוזה, שנאמר, ובשעריך (ועין לקמן סעיף טז) (שם).


צריך לקבעה בימין הנכנס. ואם קבעה בשמאל, פסולה, וצריך להסירה ולקבעה בימין ויברך עליה. ואין חלוק בזה בין אטר לאינו אטר (רפט).


שני בתים אשר לכל אחד יש פתח לרשות הרבים או לחצר, ובמחיצה אשר ביניהם יש גם לכל אחד פתח לרשות הרבים או לחצר, והשתא יש להסתפק בפתח זה באיזה צד יתן את המזוזה אזלינן בזה בתר הכר ציר. פרוש, במקום שנעשים הצירים להדלת שהדלת נפתחת לתוכו, זהו עקר הבית, ונותנים את המזוזה בצד הימין שנכנסים לתוכו. ודוקא כששני הבתים שוים בתשמישם


אבל אם אחד הוא עקר תשמישו, בזה לא אזלינן בתר הכר ציר, אלא לעולם נותנין את המזוזה בצד הימין שנכנסים להבית אשר עקר תשמישו שם, אפלו הדלת נפתחת לתוך השני.


מקומה מתחלת שליש העליון של גבה השער. קבעה למעלה מזה, כשרה, והוא שירחיקנה מן המשקוף טפח. קבעה למטה משליש העליון, צריך להסירה ולקבעה כראוי ובברכה. ואם קבעה בטפח העליון, יסירה גם כן ויקבעה כראוי, אבל לא יברך. ויש לקבעה בטפח הסמוך לחוץ. ואם שנה בזה, אינו מעכב (רפ"ט).


כיצד קובעה, כורכה מסופה לראשה, דהינו מאחד כלפי שמע, ומניחה בשפופרת או בשאר דבר וקובעה במסמרות במזוזת הפתח באלכסון. ויהא ראשה דהינו שמע כנגד הבית ושטה האחרונה לצד חוץ. ואם מזוזת הפתח אינה רחבה, יקבענה זקופה, וזה טוב יותר מלתתה אחורי הדלת. אם לא קבעה אלא תלאה, פסולה. ולכן צריך לזהר למסמרה למעלה וגם למטה שלא תהא תלויה.


קדם שקובעה, יברך אשר קדשנו במצותיו וצונו לקבע מזוזה. ואם קובע כמה מזוזות, די בברכה אחת לכלן. אם נפלה המזוזה מעצמה וחוזר וקובעה, צריך גם כן לברך, אבל אם הוא הסירה כדי לבדקה, יש להסתפק אם צריך לברך (סימן רפ"ט ופתחי תשובה).


בקצת שערים יש פתח קטן אצל השער הגדול, ודרך הפתח הקטן יוצאים ונכנסים, והשער אינו נפתח רק לפרקים. וכיון שהם שני פתחים וביניהם עמוד רחב טפח, חיבין בשתי מזוזות (רפ"ו).


במקום שיש לחוש שמא יגנבו אותה, אם אפשר לו יחפר חפירה במזוזת הבית ויניחנה שמה. אבל לא יעמיק לחפר טפח, כי שם לא הוי על מזזות ביתך, רק תוך מזוזה ופסולה, עוד צריך לזהר שיהא על כל פנים נכר מקום המזוזה. ואם אי אפשר לו לחפר בתוך מזוזת הבית, יש לסמך בשעת הדחק לקבעה בפנים אחורי הדלת, ודוקא במזוזה עצמה ולא בכתל (עין חכ"א וב"א). ולא ירחיקה מחלל הפתח טפח, כי אז פסולה (רפ"ט).


אין הבית חיב במזוזה אלא אם כן יש בו ארבע אמות על ארבע אמות. ואם אין בו ארבע אמות על ארבע אמות אבל יש בו כדי לרבע ארבע אמות על ארבע אמות, כגון שארכו יתר על רחבו או שהוא עגל, יש אומרים דחיב, ויש אומרים דפטור (רפ"ו).


אין הפתח חיב במזוזה אלא אם יש לו שתי מזוזות (פפאסטען טיר שטאק) גבוהות לכל הפחות עשרה טפחים ומשקוף על גביהן. ואפלו אין המזוזות מעצים או מאבנים אחרים רק שכותלי הבנין בעצמו הם המזוזות ועליהן תקרה, גם כן חיב, ואם אין לבית אלא מזוזה אחת, כגון שמצד האחד עובר הכתל להלן, כזה, אם היא מצד שמאל, פטורה. ואם היא מצד ימין, יש ספק אם חיבת או לא


ויש לקבעה בלא ברכה, או שיקבעה לאחר שיקבע בפתח המחיב, ויברך ויפטר גם את זאת. וכן בכל מקום שיש ספק, יעשה כן.


יש לו שתי מזוזות ואין לו משקוף אלא שיש עליהן כפה כמין קשת או אפלו גם מזוזות אין לו אלא שהכפה מתעגלת מן הארץ, אם יש בגבה עשרה טפחים רחב ארבעה טפחים, חיב (עין ט"ז). ואותן החנויות שעושין מזוזה אחת מן הקרקע עד המשקוף ומזוזה אחת שאינה מגיעה עד המשקוף רק שכונסין את הכתל לערך אמה או יותר [כזה], אם המזוזה שהיא גבוהה עד המשקוף היא מימין הכניסה, נותן את המזוזה באותה המזוזה


ואם המזוזה הקטנה היא מימין הנכנס, אם היא גבוהה עשרה טפחים, נותן את המזוזה בה. ואם אינה גבוהה עשרה טפחים, נותנה במקום הרחב (סימן רפ"ז ובסד"ה).


יש אומרים דאפלו אין דלתות לפתח, חיב במזוזה. ויש אומרים דבעינן דוקא דלת. ולכן לא יקבע את המזוזה עד שיתלה מקדם את הדלת. ולא יקבע אותה תחלה ואחר כך יתלה את הדלת, משום דבעינן תעשה ולא מן העשוי (עין לעיל סימן ט' סעיף ו').


בית שאינו עשוי לדירה בקביעות, פטור. לפיכך סכת החג בחג, פטור (ועין לקמן סימן קל"ד סעיף ח'). וכן אותן חניות שעושין ביומא דשוקא לימי משך היריד ואחר כך מפרקין אותן או שנשארים בלי שום תשמיש, פטורין. אבל החניות הקבועות בסחורה, חיבות במזוזה.


אכסדרה שיש לה שלש מחיצות ותקרה על גביהן ופרוצה ברביעית, אף על פי שיש לה שם שתי פצימין כמו צורת הפתח, פטורה ממזוזה, מפני שהפצימין לא נעשו משום מזוזות אלא כדי להעמיד התקרה. אבל אם יש לה מחיצה גם ברוח רביעית, אף על פי שהמחיצות נמוכות ואינן מגיעות עד התקרה, ואף על פי שהן עשויות חלונות חלונות, חיבת.


בית שער, והוא בית קטן שאצל שער החצר שהשומר יושב שם, ומרפסת (גאניג) שהיא דרך לעלות בה לעליה, והגנה והדיר, פטורין ממזוזה, כיון שאין עשויין לדירה ואם יש בית החיב במזוזה פתוח לאחד מאלו או לאכסדרה, חיבים אף בפתח שנכנסים להם מרשות הרבים, ולכן שערי חצרות ושערי מבואות ושערי מדינות ועירות כלם חיבים במזוזה כיון שבתים החיבים במזוזה פתוחים לתוכן


אפלו עשרה בתים זה פתוח לזה וזה פתוח לזה (אפלו תשעה החיצונים הם בגונא דפטורים) אם הפנימי חיב במזוזה כלם חיבים. ולכן שער הפתוח מן הגנה לחצר, חיב במזוזה (רמב"ם). ויש אומרים דבית שער ומרפסת, חיבים אפלו אין בית פתוח להם. ויש לקבעה בלא ברכה.


בית המרחץ וברסקי ובית הטבילה פטורין, מפני שאינם לדירת כבוד. אבל רפת בקר וחדר שמגדלים בו עופות ובית התבן והעצים ואוצרות של יין או של שאר משקין, אם יש להם שעור בית, חיבים. ויש פוטרים.


במקום שתינוקות מצויים או שלפעמים רוחצין שם או שמשתינים שם, יכסה את המזוזה. ודוקא בהזדמנות דרך ארעי, סומכים על הכסוי. אבל לקבע שם תשמיש בזיון להעמיד שם כלי לשופכין, אין לסמך על הכסוי.


בית וכן חצר שגם גוי דר שם, פטור (רפ"ו).


מרתף (קעללר) שהמזוזות עם הפתח שוכבים בארץ, פטור, דלא נקרא מזוזה אלא כשעומדת (נודע ביהודה תנינא סימן קפ"ד).


השוכר בית בחוצה לארץ, פטור ממזוזה שלשים יום, דלא הוי דירת קבע.


היוצא מן הבית וישראל אחר נכנס לדור שם, לא יטל הראשון את המזוזות אלא יניחן והשני ישלם לו עבורן (רצ"א).


חיב אדם להזהר מאד במצות מזוזה מפני שהיא חובת הכל תמיד. וכל זמן שיכנס ויצא, יפגע ביחוד השם, שמו של הקדוש ברוך הוא, ויזכר אהבתו ויעור משנתו ושגיותיו בהבלי הזמן, וידע כי אין דבר העומד לעולם ולעולמי עולמים אלא ידיעת צור העולם, ומיד הוא חוזר לדעתו והולך בדרכי מישרים


אמרו רבותינו זכרונם לברכה, כל מי שיש לו תפלין בראשו ובזרועו וציצית בבגדו ומזוזה בפתחו, מחזק הוא שלא יחטא, שהרי יש לו מזכירין רבים והן הן המלאכים שמצילין אותו מלחטא, שנאמר, חונה מלאך ה' סביב ליראיו ויחלצם. עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה, בעון מזוזה, בניו ובנותיו מתים קטנים. וכל הזהיר במזוזה יאריכו ימיו, שנאמר למען ירבו ימיכם וימי בניכם (סימן רפ"ה ובטור וברמב"ם).


ולפי שהמזוזה היא להזכיר יחוד שמו יתברך, לכן כשיצא מפתח ביתו וכן כשנכנס ינשק אותה. אבל לא יניח את היד על המזוזה עצמה אלא יזהר שיהיה זכוכית על השם (תשובת רבינו עקיבא איגר זצ"ל סימן נ"א ע"ש. עין בספרי קה"ס מה"ת חקירה י"ט). וכשיוצא מביתו ומניח ידו על המזוזה יאמר, ה' שומרי ה' צלי על יד ימיני, ה' ישמר צאתי ובואי מעתה ועד עולם.


מזוזת היחיד נבדקת שתי פעמים בשבע שנים, ושל רבים (שאין להטריח עליהם) נבדקת שתי פעמים ביובל (עין רא"ש הלכות תפילין) (רצ"א).


כתיב, הכון לקראת אלהיך ישראל, פרוש שיכין את עצמו לפני השם יתברך, שילביש את עצמו במלבושי כבוד כשהולך להתפלל כמי שהולך לפני שר נכבד. ואפלו אם מתפלל בביתו ביחידות ילביש את עצמו כראוי. ובמקומות שנוהגין לילך בחגורה, אסור להתפלל עד שיחגר את עצמו.


טוב לתן צדקה קדם התפלה, שנאמר אני בצדק אחזה פניך. גם יקבל עליו קדם כל תפלה מצות ואהבת לרעך כמוך, ויכון לאהב את כל אחד מישראל כנפשו, כי אם חס ושלום יש פרוד לבבות ישראל למטה אזי גם למעלה אין התאחדות אבל התאחדות בגופיהם שלמטה גורם התאחדות ודבקות נפשותיהם למעלה, ועל ידי זה גם תפלותיהם מתאחדות. ואז בהיות תפלותיהם כלולות יחד, היא רצויה לפניו יתברך שמו (סימן צ"ב ובסידור).


כתיב, שמר רגליך כאשר תלך אל בית האלהים, ודרשו רבותינו זכרונם לברכה, דרגליך הינו הנקבים שאצל הרגלים. ולכן צריך לבדק את עצמו קדם התפלה אם אינו צריך לעשות צרכיו. ואם מרגיש עצמו אפלו קצת הרגשה לצרכיו, אסור לו להתפלל. ואפלו בדברי תורה אסור כל זמן שגופו משקץ עד שינקה את עצמו. ובדיעבד אם התפלל כשהוא נצרך לנקביו, אם הוא משער בעצמו שהיה יכול להעמיד את עצמו שעור הלוך פרסה (שעה וחמש), תפלתו תפלה


ואם לאו, אפלו בדיעבד אם התפלל, תפלתו תועבה וצריך לחזר ולהתפלל. ויש אומרים שאם יכול להעמיד את עצמו שעור פרסה, אפלו לכתחלה מתר לו להתפלל. ויש לסמך על זה אם הוא בענין שבעוד שיפנה יעבר זמן תפלה. ועין לקמן סימן י"ח סעיף ט"ז (סימן צ"ב).


מי שברי לו שאינו יכול לעמד על עצמו מלהפיח עד שיגמר קריאת שמע ותפלה, מוטב שיעבר זמן קריאת שמע ותפלה ממה שיתפלל בלא גוף נקי. ואם עבר זמן תפלה, אנוס הוא (ומשלים אחר כך כדלקמן סימן כ"א). ואם יראה לו שיכול לעמד על עצמו בשעת קריאת שמע, יניח תפלין בין הבוחר בעמו ישראל באהבה לקריאת שמע ומברך עליהן (ועין פרמ"ג סימן פ').


צריך לרחץ את ידיו במים עד הפרק (רמב"ם) קדם התפלה. ולכן אף על פי שרחץ את ידיו בבקר (כדלעיל סימן ב'), אם נגע אחר כך בידיו באיזה מקום מטנף דהינו במקומות המכסים באדם שיש שם מלמולי זעה או שחכך בראשו או שלא רחצן בבקר עד הפרק, צריך לחזר ולרחצן קדם התפלה. ואם אין לו מים, צריך לחזר אחריהם ללכת לפניו ארבעה מילין או לאחריו מיל


ואם מתירא שמתוך כך יעבר זמן תפלה, מנקה ידיו בצרור או בעפר או בכל מדי דמנקי ומתפלל, דכתיב, ארחץ בנקיון כפי וגו', ארחץ במים אם אפשר. ואם לאו, בנקיון, בכל מדי דמנקי.


ואם רחץ ידיו בבקר כראוי ואין ידוע לו שנתלכלכו ידיו באיזה דבר, מכל מקום כיון שהסיח דעתו בינתים, ואפלו למד בינתים גם כן הוי הסח הדעת, וצריך גם כן לרחצם במים לצרך תפלה. אך בזה אינו צריך לחזר אחר המים דוקא. שאם אין לו מים מזמנים, ובאם יחזר עליהם יאחר תפלת הצבור, לא יחזר עליהם אלא מנקה ידיו בכל מדי דמנקי ומתפלל עם הצבור (עין באר היטב סימן רל"ג סעיף קטן ז) (צ"ב רל"ג).


ישתדל ויתאמץ להתפלל עם הצבור, דכתיב, ואני תפלתי לך ה' עת רצון. אימתי עת רצון, בשעה שהצבור מתפללין. וכתיב, כה אמר ה' בעת רצון עניתיך. ואין הקדוש ברוך הוא מואס בתפלתן של רבים. ואפלו יש בהם חוטאים, דכתיב, הן אל כביר (פרוש, רבים) ולא ימאס. וכתיב, פדה בשלום נפשי מקרב לי כי ברבים היו עמדי (נ"ב צ').


ההולך בדרך והגיע למקום שהוא רוצה ללון שם, אם יש לפניו עד ארבעה מילין מקום שמתפללין בצבור, אם יוכל לבוא שמה בעוד יום שלא יצטרך ללכת יחידי בלילה, צריך לילך ארבעה מילין לפניו כדי שיתפלל בצבור. ולאחריו צריך לחזר מיל כדי להתפלל בצבור. ומכל שכן שלא ילך ממקום שמתפללין שם בצבור אם יכול לבוא למחוז חפצו בעוד יום.


מצוה גדולה להתפלל בבית הכנסת או בבית המדרש שהם מקומות מקדשים, ואפלו אם לפעמים מתבטל, שאין שם מנין, מכל מקום מצוה להתפלל שם ביחידות, כיון שהן מקומות מקדשים. ומי שדרכו ללמד בבית המדרש, יתפלל גם כן שמה בעשרה אף על פי שיש בעירו גם בית הכנסת. אבל מי שאין דרכו ללמד בבית המדרש, יתפלל בבית הכנסת שיש בו רב עם, וברב עם הדרת מלך. ואם יש בעירו שני בתי כנסיות, ילך להרחוק, שיהיה לו שכר פסיעות


אמר רבי יהושע בן לוי, לעולם ישכים אדם לבית הכנסת כדי שימנה עם עשרה הראשונים, שאפלו מאה באים אחריו, נוטל שכר כנגד כלם. עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה, כל מי שהולך שחרית וערבית לבית הכנסת או לבית המדרש בזמן הראוי, ומתאחר שם כראוי, ומתנהג שם בקדשה כראוי, זוכה לאריכות ימים, דכתיב, אשרי אדם שמע לי לשקד על דלתתי יום יום לשמר מזוזת פתחי. וכתיב בתרה, כי מצאי מצא חיים.


יש לו לאדם לקבע לו בית הכנסת או בית המדרש שיתפלל שם בקביעות, וגם יקבע לו שם מקום מיחד לתפלתו. וכל תוך ארבע אמות, כחד מקום חשוב. וטוב אם יכול לקבע לו מקום אצל הקיר, כדמצינו בחזקיה המלך, דכתיב, יסב חזקיהו פניו אל הקיר וגו'. ולא יעמד ולא ישב בתפלה אצל רשע. וכשמתפלל בביתו, יקבע לו גם כן מקום שלא יבלבלוהו בני ביתו (צ).


מצוה לרוץ כשהולך לבית הכנסת או לבית המדרש או לשאר מצות, שנאמר נרדפה לדעת את ה'. וכתיב, דרך מצותיך ארוץ. ולכן אפלו בשבת מתר לרוץ לדבר מצוה, אבל בתוך בית הכנסת ובתוך בית המדרש, אסור לרוץ ובבואו לפני הפתח, ישהה מעט שלא יכנס בפתע פתאם, וירתע ויפחד מהדר גאונו יתברך שמו, ויאמר הפסוק ואני ברב חסדך וגו', שהוא כמו נטילת רשות, ואחר כך יכנס וילך באימה וביראה כהולך לפני מלך


בקהלות שיש ליהודים רחובות בפני עצמן, מצוה להתעטף בציצית ולהניח תפלין בביתו, וילך כך לבית הכנסת ובמקום שדרים בין האמות או שצריך לעבר דרך מבואות מטנפות, יש להתעטף בציצית ולהניח תפלין בפרוזדור של בית הכנסת, כי הוא ענין גדול לכנס לבית הכנסת מעטף בציצית ומכתר בתפלין (צ' ובסידור).


אם מחמת איזה אנס אינו יכול לילך לבית הכנסת או לבית המדרש, ואפלו לשאר מנין קבוע יש לו איזה מניעה מללכת, יתאמץ לקבץ עשרה אנשים שיתפלל על כל פנים בביתו בצבור. ואם אי אפשר לו, יתפלל על כל פנים בשעה שהצבור מתפללין, שאז היא עת רצון. וכן מי שהוא דר במקום שאין שם מנין, יתפלל בשעה שהצבור מתפללין בעירות


אך אם צריך ללמד או לעסק במלאכתו הנחוצה לו, ונתבאר לעיל סימן ח' דאסור להתחיל קדם התפלה, על כן יכול להקדים עצמו ולהתפלל תכף משתנץ החמה.


וכן מי שחלש לבו, וקשה עליו להמתין מלאכל עד לאחר גמר תפלת הצבור, מתר לו להקדים תפלתו בביתו כדי לאכל מיד (כדלעיל סימן ח' סעיף ב'). ודוקא בביתו מתר לו להקדים תפלתו לתפלת הצבור. ואפלו אם רוצה לצאת חוץ לבית הכנסת להתפלל קדם הצבור, אסור, אלא אם כן רואה שהצבור מתאחרין מלהתפלל, יתפלל הוא בפני עצמו כדי שלא יעבר הזמן. וכן אם הוא חולה או שיש לו אנס אחר, מתר להקדים תפלתו אפלו בבית הכנסת. ויותר טוב שילך לביתו להתפלל (צ')


יש אומרים שאים התפללו צבור בבית הכנסת ואחר כך באו צבור אחר להתפלל שם, אין לשליח צבור השני לעמד במקום שעמד הראשון, משום דהוי גנאי להראשונים, אם לא שכבר יצאו הראשונים מבית הכנסת. ואם הראשונים הוציאו ספר תורה וקראו בו, אין להאחרונים להוציא שנית ספר תורה לקרות באותו בית הכנסת. אבל בהרבה קהלות אין מקפידין באלו דברים, והכל כמנהג הקהלה (מג"א סימן ס"ט ובר"י שם וסימן קמ"ד).


כופין בני העיר זה את זה לבנות בית הכנסת או בית המדרש ולקנות ספרים ללמד בהם. ובמקום שאין מנין תמיד, כופין זה את זה בקנסות שיבואו תמיד למנין, שלא יתבטל התמיד. ואפלו הלומדים שעל ידי זה יתבטלו מלמודם, כופין אותם שיבאו למנין, דזמן תורה לחוד וזמן תפלה לחוד.


קדשת בית הכנסת ובית המדרש גדולה מאד, ומזהרים עליהם לירא ממי שהוא שוכן בהם יתברך שמו, כדכתיב, ומקדשי תיראו. ובית הכנסת ובית המדרש נקראים גם כן מקדש, כדכתיב, ואהי להם למקדש מעט, ודרשינן אלו בתי כנסיות ובתי מדרשות. ולכן אסור לדבר בהם דברים בטלים. ואין מחשבין בהם חשבונות אלא של מצוה. כגון קפה של צדקה וכדומה. ונוהגין בהם כבוד לכבדם ולרבצם, ומדליקין בהם נרות לכבוד


אין לנשק בהם בניו הקטנים, שאינו ראוי להראות שם אהבה אחרת זולת אהבת השם יתברך שמו (צ"ח קנ"א).


קדם שיכנס לתוכם, יקנח את הטיט מעל רגליו, וישגיח שלא יהא עליו ולא על בגדיו שום לכלוך. מתר לירק בהם, אך ישפשף תכף ברגליו.


אין נכנסין בהם לא בחמה מפני החמה, ולא בגשמים מפני הגשמים. ואם צריך לכנס לקרוא את חברו, יכנס ויקרא שם איזה פסוקים או איזה משנה או יאמר איזה תפלה, או שישמע מאחרים איזה למוד, או לכל הפחות ישב שם מעט, כי גם הישיבה בהם היא מצוה, ואחר כך יקרא את חברו (קנ"א).


אסור לאכל או לשתת או לישן בהם אפלו שנת עראי. ולצרך מצוה כגון בליל יום הכפורים מתר לישן, אך יתרחק מן ארון הקדש. וכן לאכל שם לצרך מצוה, סעודה שאין בה שכרות ולא קלות ראש, מתר. וכן אותם אנשים שלומדים שם בקביעות, מתרים לאכל ולישן שם אפלו שנת קבע, שלא יתבטלו מלמודם (סימן קנ"א תרי"ט וביו"ד סימן רמ"ו).


כשבונין בית הכנסת, צריכין להוראות תלמיד חכם, איך ובאיזה ענין לבנותו.


מן הודו עד לאחר השירה המה פסוקי דזמרה. וברוך שאמר היא ברכה שלפניהם, וישתבח היא ברכה שלאחריהם משהתחיל ברוך שאמר עד לאחר גמר התפלה, אסור להפסיק בדבור אפלו בלשון הקדש (וכן בכל מקום שאסור להפסיק, אסור אפלו בלשון הקדש). אך לענין הפסק לדבר מצוה, יש חלוק בין פסוקי דזמרה וברכותיה, לקריאת שמע וברכותיה. בפסוקי דזמרה, אפלו באמצע ברוך שאמר ובאמצע ישתבח, אם שומע איזה ברכה, מתר לו לענות אמן


וכן אם שומע שהקהל אומרים קריאת שמע, אומר עמהם פסוק שמע ישראל וגו'. ומכל שכן לקדיש ולקדשה ולברכו דמתר לו להפסיק ולענות עם הקהל. ומכל מקום אם אפשר לו לכון, שיפסיק לאלו במקום הפסק, כגון מזמור למזמור, או לכל הפחות בין פסוק לפסוק, יעשה כן. וברוך הוא וברוך שמו לא יאמר תוך פסוקי דזמרה, אפלו במקום הפסק (כיון שאינו נזכר בגמרא)


וכן הנסח יתברך וישתבח וכו' שאומרים כשהחזן מנגן ברכו, לא יאמר, כיון שאינו אלא מנהג. וכן אם עשה צרכיו ורוחץ ידיו, נראה לי דלא יאמר ברכת אשר יצר, כיון שיכול לאמרה אחר כך (ועין לקמן סעיף ח'. ודיני הפסק בקריאת שמע וברכותיה, יבאר אי"ה בסימן ט"ז) (נא סה סו קכד).


יאחז שתי הציציות שלפניו ויאמר ברוך שאמר בעמידה, ובתשלום מהלל בתשבחות ינשקן ויניחן. ויאמר כל פסוקי דזמרה בנחת ובנעימה ולא במרוצה, וידקדק בכל התבות כאלו היה מונה מעות, ויכון פרוש המלות. ומכל שכן בפסוק פותח את ידך וגו', שצריך לאמרו בכונה גדולה, שיכון פרוש המלות ויתפלל במחשבתו על מזונותיו ועל מזונות כל ישראל. ואם לא כון בו כלל, אפלו בדיעבד צריך לחזר ולאמרו בכונה


בין אלילים ובין וה' שמים עשה, צריך להפסיק קצת, שלא יהא נראה כחוזר למעלה (נ"א).


יזהר שלא לגע בשעת פסוקי דזמרה ומכל שכן עד גמר התפלה במקומות המכסין בגופו, או בראשו במקום המכסה. וכן בצואת החטם ובצואת האזן אסור לגע כי אם על ידי מטפחת. ואם נגע בידו, יש לרחץ ידו במים. ואם הוא בשעת תפלה ואי אפשר לו לזוז ולבקש מים, די לו בנקיון צרור או חוכך ידו בכתל וכדומה (צ"ב צ"ז).


מזמור לתודה אומרים בעמידה ובשמחה, שהוא במקום קרבן תודה. וכן מן ויברך דויד עד אתה הוא ה' האלהים, יאמר בעמידה. וכן השירה יאמר בעמידה בכונה ובשמחה. וכן בברכת ישתבח יעמד (סימן א' נ"א נ"ג).


בשבת וביום טוב אין אומרים מזמור לתודה, מפני שקרבן תודה בא בנדבה, ואין מביאים נדרים ונדבות בשבת וביום טוב. גם אין אומרים אותו בחל המועד פסח, מפני שאין קרבן תודה בא אז, לפי שעם התודה צריכין להביא עשרה לחמי חמץ. ולא בערב פסח כי שמא לא יוכלו לאכלם עד זמן אסור חמץ ויצטרכו לשרפן. ולא בערב יום הכפורים, מפני שממעט זמן אכילתם ומביא קדשים לידי פסול (נ"א).


אם אחר מלבוא לבית הכנסת עד לאחר שהתחילו הצבור להתפלל, ואם יתפלל כסדר לא יגיע להתפלל תפלת שמונה עשרה עמהם, והעקר הוא שיתפלל שמונה עשרה עם הצבור, על כן יכול לדלג כאשר יתבאר. אך ברכת על נטילת ידים וברכות התורה וברכת אלהי נשמה, לעולם צריך לומר קדם התפלה (כמו שכתוב בסימן ז'). ועל כן אם לא אמרן בביתו, צריך לאמרן בבית הכנסת, ואפלו אם על ידי זה יתאחר מלהתפלל עם הצבור


וגם קריאת שמע עם הברכות בשחרית, צריך לומר דוקא קדם שמונה עשרה, דהינו שיתחיל ברכת יוצר אור ויתפלל כסדר עד אחר שמונה עשרה בלי שום הפסק (כדי להסמיך גאלה לתפלה. דהינו גאל ישראל לשמונה עשרה), אבל שאר הברכות וכל הסדר ופסוקי דזמרה (בלי ברכת ברוך שאמר וישתבח) יכול לאמרם גם לאחר התפלה.


ולכן לאחר שאמר שלש ברכות הנזכרות לעיל והניח טלית ותפלין, אם הוא רואה כי אין לו עוד זמן שיוכל להגיע להתפלל שמונה עשרה עם הצבור, אלא כשידלג ויתחיל בברכת יוצר אור, אזי יתחיל שם. ואם יש לו זמן לומר גם ברוך שאמר ותהלה לדוד עד סופו, דהינו שם קדשו לעולם ועד וישתבח, יאמרם. יש לו זמן יותר, יאמר גם הללויה הללו אל בקדשו עד כל הנשמה תהלל יה הללויה. יש לו עוד זמן יותר, יאמר גם הללויה הללו את ה' מן השמים וגו'


יש לו עוד זמן יותר, יאמר גם שאר הללויה. יש לו עוד זמן יותר, יאמר גם ויברך דויד עד לשם תפארתך. ואם יש לו עוד זמן יותר, יאמר גם הודו עד והוא רחום, וידלג עד והוא רחום שקדם אשרי ושם יתחיל. והמזמורים שמוספין בשבת וביום טוב, אם אין לו זמן לאמרם, אזי כל המזמורים והפסוקים שאומרים אותן בכל יום, להם הקדימה


ואם יש לו זמן לומר קצת גם מאלו שמוסיפים נראה לי, דבשבת וביום הכפורים, מזמור שיר ליום השבת והלל הגדול (שהוא הודו לה' כי טוב וגו), להם הקדימה. ובשאר יום טוב, להלל הגדול לבד, הקדימה. ואחר כך המזמור למנצח, לדוד בשנותו, תפלה למשה. וכל אלו המזמורים והפסוקים יאמרם קדם ישתבח, ולאחר גמר התפלה ישלים כל מה שדלג, רק ברוך שאמר וישתבח אין אומרים לאחר התפלה


ואם רואה שאפלו אם יתחיל בברכת יוצר אור לא יוכל להתפלל שמונה עשרה עם הצבור אלא אם כן ימהר, טוב לו יותר להתפלל בפני עצמו כסדר במתינות ובכונה (ס"כ סעיף יא ויב) (נב רפא).


אם בא לבית הכנסת והצבור מתחילין להתפלל פסוקי דזמרה ואין לו טלית ותפלין והוא מצפה שיובאו לו, יכול להתפלל גם כן פסוקי דזמרה, וכשיובאו לו טלית ותפלין, יניחם לאחר ישתבח, קדם ברכת יוצר אור, ויברך עליהם


ואם מתירא שבעוד שיניחם יתעכב מלהתפלל שמונה עשרה עם הצבור, ידלג מן והוא רחום שבהודו עד והוא רחום שקדם אשרי, או מן ויושע עד ישתבח, ולא יאמר רק מזמורים העקריים כמו שכתוב לעיל, כדי שיהא לו פנאי להניחם לאחר שהוא אמר ישתבח קדם שיאמר השליח צבור הקדיש (ועין לעיל סימן י' סעיף כ"ג) (נ"ב נ"ג ס"ו).


אחר ישתבח, אומר השליח צבור חצי קדיש. אין אומרים קדיש וברכו וקדשה ואין קורין בתורה אלא בעשרה אנשים גדולים. ואם לא היו עשרה בשעה שאמרו ישתבח אלא שנשלמו אחר כך, לא יאמר השליח צבור קדיש, כי אין אומרים קדיש אלא אחר דבר שנאמר בעשרה. ולכן ימתינו מלומר ישתבח עד שיבואו עשרה. ויכולין להמתין עד קרוב לחצי שעה, ויותר לא ימתינו, אלא יאמרו ישתבח וימתינו


וכשיבואו עשרה, יאמרו תחלה איזה פסוקים ואחריהם יאמר השליח צבור חצי קדיש (נ"ג נ"ה ס"ט רל"ד).


גדול, הינו שעברו לו שלש עשרה שנה ונכנס לשנת י"ד, (וסומכין על החזקה דמסתמא הביא ב' שערות) כגון שנולד בראש חודש ניסן, אינו נעשה גדול עד ראש חודש ניסן, דהיינו בתחלת הלילה של ראש חודש ניסן לאחר י"ג שנים נעשה גדול. מי שנולד בחדש אדר כשהיתה שנה פשוטה, וכשנעשה גדול השנה מעברת, אינו נעשה גדול עד אדר שני. אבל אם נולד בשנה מעברת באדר ראשון, נעשה גדול גם כן באדר ראשון


ואם כשנולד היתה שנה מעברת, וכשנעשה גדול היא שנה פשוטה, בין שנולד באדר ראשון, בין שנולד באדר שני, נעשה גדול ביום זה באדר של עתה. ונמצא כי לפעמים, נער שנולד קודם לחברו, יתאחר יותר להיות גדול מחברו שנולד אחריו, כגון שנולדו בשנה מעברת, זה בכ' לאדר ראשון וזה בי' לאדר שני והשנה אשר נעשים גדולים היא שנה פשוטה.


צריכין לזהר, שלא למנת את האנשים לגלגלותם לידע אם יש מנין, כי אסור למנת את ישראל לגלגלותם, אפלו לדבר מצוה דכתיב וישמע שאול את העם ויפקדם בטלאים (פר"ח) ונוהגין למנותם באמירת הפסוק הושיעה את עמך וגו' שיש בו עשרה תבות.


צריכין שיהיו כל העשרה במקום אחד, והשליח צבור עמהם, אבל אם מקצתם בחדר זה ומקצתם בחדר אחר, אינם מצטרפין, אף על פי שהפתח פתוח ביניהם, ואפלו אם הרב המה בבית הכנסת, והמעוט בעזרה שלפני בית הכנסת, אינם נגררים אחר הרב להצטרף עמהם ואפלו העומדים על האסקפה בתוך הפתח מן האגף ולחוץ


דהינו, כשסוגרין את הדלת, נמצא מקום זה לחוץ, אף על פי שעתה הפתח פתוח, מכל מקום נדון כלחוץ, וכל זאת לענין צרוף לעשרה אבל אם היו כאן עשרה, ואומרים קדיש או ברכו או קדשה, אזי כל השומע קולם, יכול לענת עמהם, אפלו כמה בתים מפסיקים ביניהם, כי אפלו מחיצה של ברזל, אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים, ובלבד שלא תהא שם צואה או עבודת גלילים. (נ"ה)


צריך לזהר מאד, לשמע הקדיש ולענת אחריו בכונה, ומכל שכן באמן יהא שמיה רבא, שצריך לכון היטב, שכל העונה אמן יהא שמיה רבא בכל כחו וכונתו, קורעין לו גזר דינו של שבעים שנה, ויש לענת אותו בקול רם, שבקול זה שובר כל המקטרגים, ומבטל כל גזרות קשות, ומכל מקום לא יתן קולות גדולות, שלא יתלוצצו עליו בני אדם ויגרם להם חטא. אומרים אמן יהא שמיה רבא וכו' עם תבת יתברך, ואחר כך ישמע מן השליח צבור ויאמר אמן.


יש אומרים שאין צריכין לעמד בקדיש, אך כל קדיש שתפסו בעמידה, כגון אחר הלל, יש לעמד עוד בו, עד לאחר אמן יהא שמיה רבא. ויש אומרים שיש לעמד תמיד, לקדיש ולשאר דבר שבקדשה, דיש ללמד בקל וחמר מעגלון מלך מואב, דכתיב ואהוד בא אליו וגו' ויאמר אהוד דבר אלהים לי אליך ויקם מעל הכסא, ומה עגלון מלך מואב שהיה עובד כוכבים קם לדבר ה', כל שכן אנחנו עמו, וכן יש להחמיר. (נ"ו)


אם אין ט' שומעין להשליח צבור, לא יאמר כלל קדיש, כי כל דבר שבקדשה אין אומרים בפחות מעשרה דהינו אחד אומר ותשעה שומעים, ומכל מקום, אם אחד מהעשרה מתפלל תפלת שמונה עשרה, אף על פי שאינו יכול לענת עמהם מצטרף והוא הדין לב' וג' וד', כל שנשאר הרב שעונין, אין המעוט מעכבת, אבל אם אחד מהן ישן, צריכין להקיצו, כי הישן אינו מצטרף לעשרה. (נ"ו)


לאחר שאמר השליח צבור חצי קדיש, אומר בקול רם ברכו את ה' המברך, והצבור עונין ברוך ה' המברך לעולם ועד, והשליח צבור חוזר ואומר גם כן ברוך ה' המברך לעולם ועד, שלא יוציא את עצמו מן הכלל, שאומר להם ברכו, והוא אינו מברך. יש נוהגין לענת אחר השליח צבור אמן, אבל השליח צבור לא יענה אחר אמירת הקהל


אם השליח צבור מאריך בנגון בברכו, אומרים הקהל יתברך וכו' ואין לאמרו אלא בשעה שהוא מנגן, אבל כשאומר התבות, לא יאמרו כלום, אלא ישמעו מה שהוא אומר. אף מי שלא שמע מן השליח צבור שאמר ברכו אלא שומע שהצבור עונין ברוך וכו' יכול גם הוא לענת עמהם. (עין א"ר קלט סק"ט) (נז קכד קלט קצב).


הקדשה שביוצר יש להדר לאמרה בצבור, ואם אי אפשר אומרה גם ביחידות. (נ"ט)


אם אין בבית הכנסת רק מנין מצמצם, אסור לכל אחד מהם לצאת, ועל היוצא נאמר ועוזבי ה' יכלו. אבל אם ישארו עשרה, יכולים היתרים לצאת, אם כבר שמעו ברכו, וקדשה והקדישים עד לאחר עלינו


ובדיעבד אם לא נשארו עשרה, יכולין לגמר גם בלא עשרה (רק שיהיו רב מנין) את הענין שהתחילו בעשרה, ואם התחיל השליח צבור לחזר את התפלה, גומר החזרת כל התפלה ואומרים קדשה, וגם אומר אלהינו ואלהי אבותינו ברכנו בברכה וכו', אבל אין הכהנים נושאין את כפיהם, וגם אין אומרים קדיש לאחר השמונה עשרה, כי המה ענינים אחרים (כך כתב הפרי חדש ועוד מהאחרונים ז"ל) ואם התחילו לקרת בתורה בעשרה, ויצאו מקצתן, גומרין את הקריאה, אבל אין מוסיפין


אבל אין מוסיפין, וגם אין קורין למפטיר, אלא האחרון שבמנין הקרואים, קורא את ההפטרה בלא ברכות


(נ"ה קמ"ג)


השליח צבור צריך שיהיה הגון, שנאמר נתנה עלי בקולה על כן שנאתיה, ואמרו רז"ל זה שליח צבור שאינו הגון ויורד לפני התיבה, ואיזה הגון, זה שהוא ריקן מעברות, ופרקו נאה, פרוש, שלא יצא עליו שם רע אפלו בילדותו, ושהוא ענו ומרצה לקהל, שיסכימו לתפלתו, ויש לו נעימה וקול ערב, שמושך הלב, ורגיל לקרת בתורה נביאים וכתובים, כדי שיהיו הפסוקים שבתפלה סדורים בפיו, ואם אין מוצאין מי שיהיו בו כל המדות הללו


יבחרו את הטוב שבהם בחכמה ובמעשים טובים


אין לאדם להתפלל לפני התבה שלא ברצון הקהל וכל מי שהתפלל שלא ברשות, מחמת אלמות וגאות, אין עונין אמן אחר ברכותיו, שנאמר ובוצע ברך נאץ ה'.


אין ממנין לשליח צבור קבוע אלא מי שנתמלא זקנו, אבל באקראי בעלמא, כל שהוא בן י"ג שנה ויום אחד, יכול לירד לפני התבה.


קריאת שמע ושלש ברכותיה שהן: יוצר אור, אהבה רבה, אמת ויציב, (וכן במעריב קריאת שמע וברכותיה) הן חמורים יותר מפסוקי דזמרה, והן נחלקים לפרקים, ואלו הן בין הפרקים, בין יוצר המאורות לאהבה רבה, בין הבוחר בעמו ישראל באהבה, לשמע ישראל, בין ובשעריך לוהיה אם שמע, בין על הארץ לויאמר.


בין הפרקים מתר לומר אמן, על כל ברכה שהוא שומע, ומכל שכן דמתר לענת לקדשה ולקדיש ולברכו, אבל ברוך הוא וברוך שמו לא יאמר וגם אם שומע שהקהל אומרים קריאת שמע. לא יאמר עמהם את הפסוק שמע ישראל, אלא יאמר מה שהוא אומר בקול רם כדרך שאומרים הקהל שמע ישראל, שיהא נראה כאלו קורא עמהם. (ס"ה ס"ו ופרמ"ג סימן נ"א ומג"א סימן רל"ו)


באמצע הפרק, אינו עונה אמן רק אחר ברכת האל הקדוש, ואחר ברכת שומע תפלה, ובקדיש יאמר: אמן יהא שמיה רבא מברך לעלם ולעלמי עלמיא, וכשאומר השליח צבור דאמירן בעלמא ואמרו אמן, יאמר גם כן אמן, ושאר אמנים שבקדיש לא יענה, שאינם מעקר הקדיש, ובקדשה ישתק וישמע מהשליח צבור, ויאמר עם הקהל קדוש, קדוש, קדוש ה' צבאות מלא כל הארץ כבודו, וישתק ויאמר עם הקהל ברוך כבוד ה' ממקומו, ויותר לא יאמר, שאינו מעקר הקדשה


שאינו מעקר הקדשה, ואם שומע ברכו, בין מן השליח צבור בין מן העולה לתורה, עונה ברוך ה' המברך לעולם ועד וגם אמן, שאחר ברכות העולה, ואם הקהל אומרים מודים, ישחה גם כן


ויאמר מודים אנחנו לך ולא יותר, ואם שומע קול רעם יש אומרים דמתר לו גם כן להפסיק ולברך ויש אומרים דלא יפסיק בזה. (בכור שור).


אלו ההפסקות שאמרנו שמתר להפסיק באמצע הפרק, אם הוא בברכות, יכון שיהא ההפסק היכא דסליק ענינא, ואם הוא בקריאת שמע, יכון שיהא ההפסק בין פסוק לפסוק, ואם אי אפשר מתר לו להפסיק אפלו באמצע הפסוק, ויתחיל אחר כך מתחלת הפסוק.


מה שאמרנו שמתר להפסיק באמצע הפרק לדברים שאמרנו, אינו הדין בפסוק שמע ישראל וברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, כי בהם אסור להפסיק בכל ענין, ואפלו המלך שואל בשלומו לא יפסיק להשיבו, ובין אני ה' אלהיכם לאמת ויציב גם כן לא יפסיק כלל משום דכתיב בקרא ה' אלהים אמת לכך אין מפסיקין בין אלהיכם לאמת, ונכון לזהר שלא להפסיק, עד לאחר שאמר, גם תבת ויציב, (לפי שגם הוא לשון אמת) ואחר כך יכול להפסיק


כמו במקום אחר באמצע פרק (דין לשאל בשלום ולהשיב שלום, בזמן הזה אין מקפידין, ואין להפסיק בזה אפלו בין הפרקים) (סימן ס"ו)


התחלת זמן קריאת שמע של שחרית, הוא כמו זמן תפלין, ונמשך זמנה עד רביעית היום, בין שהיום ארך בין שהוא קצר, ונחשב היום מן עלות עד צאת הכוכבים, ומצוה מן המבחר לקרת כותיקים, (המחבבים את המצות) שהיו מכונים לקרתה מעט קודם הנץ החמה כדי שיסים קריאת שמע וברכותיה עם הנץ החמה, ויסמך לה התפלה, ומי שיוכל לכון לעשות כן שכרו מרבה מאד, ועל כל פנים צריכין לזהר מאד, שלא לאחר הזמן מרביעית היום, ובפרט בימות הקיץ, כשהיום ארך במדינתנו


כשהיום ארך במדינתנו, לפעמים סוף הזמן הוא קודם "זיבען אוהר", ומכל מקום בדיעבד אם עבר הזמן, מתר לקרת קריאת שמע עם ברכותיה עד שליש היום, אבל לאחר שליש היום, אסור לומר הברכות אלא אומר קריאת שמע לבד ואפלו כל היום (ויש אומרים דגם הברכות יכול לומר כל היום פר"ח)


(נ"ח).


מתר לקרת קריאת שמע, בין יושב בין עומד, ואם היה יושב אסור להחמיר ולעמד, אבל אסור לקרת כשהוא שוכב, ואם הוא שוכב כבר יטה את עצמו על צדו ממש ויקרא, ואם הוא חולה קצת וקשה לו לשכב על צדו ממש, מכל מקום מחיב להטות את עצמו קצת על צדו. (ס"ג).


קודם שיתחיל, יכון לצאת מצות קריאת שמע שצונו הקדוש ברוך הוא, ובאמרו שמע ישראל יכון את הפרוש: שמע ישראל, כי ה' שהוא אלהינו הוא ה' אחד, יחיד ומיחד בשמים ובארץ, ויאריך "בחי"ת" של אחד, כדי שימליך הקדוש ברוך הוא בשמים ובארץ, ובדלת יאריך קצת גם כן שעור, שיחשב שהקדוש ברוך הוא, הוא יחיד בעולמו ומושל בד' רוחות העולם ולא יאריך יותר משעור זה, וידקדק שלא יקלקל קריאת התבה אחד על ידי מה שמאריך בו קצת, כי קצת מההמון עם מקלקלין


יש אומרים "אחאד", ויש אומרים "אחדע" ומוטב שלא להאריך מלהאריך ולקלקל


נוהגין לומר "שמע ישראל" בקול רם לעורר הכונה, ומשימין יד ימין על העינים, לאחר שאומרים אחד, שוהין קצת ואומרים ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד בלחש (חוץ מביום הכפורים) וצריכין לכון בו גם כן פרוש המלות.


שוהה מעט ואומר ואהבת וגו', וכן בין פרשה זו לפרשת והיה אם שמע יפסיק מעט, וכן קודם ויאמר, יפסיק מעט, ויכון בפ' ויאמר, לקים מצות עשה זכירת יציאת מצרים. (סימן א ובחיי אדם)


צריך לקרת קריאת שמע בדקדוק גדול מתוך סדור מדיק היטב, וישמיע לאזניו מה שהוא מוציא מפיו, וישגיח שלא יאמר דגוש במקום רפה, או רפה במקום דגוש, ויפסיק קצת בכל מקום שנרשם קו כזה . וגם בפסוקי דזמרה, צריך לדקדק בכל זה, ויטעים יפה העין של תבת נשבע, שלא יהא נשמע כאלו אמר נשבה "בה"א", וכן בזי"ן של תזכרו, ושל וזכרתם, ידקדק היטב שלא יהא נשמע כאלו אמר "בשי"ן". (ס"א ס"ב).


הקורא קריאת שמע, לא ירמז בעיניו, ולא יקרץ בשפתיו, ולא יראה באצבעותיו, אך לצרך מצוה מתר לרמז בפרשה שניה. (ס"ג)


קודם קריאת שמע כשאומר והביאנו וכו' נוטל את הציצית בידו, ואוחזן בשעת קריאת שמע ביד שמאל בין קמיצה לזרת כנגד לבו, וכשמגיע לויאמר שהיא פרשת ציצית, אוחזן גם בימינו, וכשאומר וראיתם אותו, נותנם על העינים, ומסתכל בהם ונושקן. ונוהגין שבכל פעם שאומר תבת ציצית, נושקן, ואוחזן עד ונחמדים לעד, שאז נושקן ומניחן מידיו. (ס"ד).


באמרו אני ה' אלהיכם, יאמר מיד גם תבת אמת, שלא להפסיק ביניהם, וגם השליח צבור אומר כן וחוזר ואומר ה' אלהיכם אמת ויכון כל אחד לשמע ג' תבות אלו מפי השליח צבור, כי באלו ג' תבות, נשלמו רמ"ח תבות בקריאת שמע, כנגד רמ"ח אברים שבאדם, ומתחילין אחר כך ויציב. אבל אסור לומר עוד הפעם אמת ומי שמתפלל ביחידות, יאמר קודם קריאת שמע, אל מלך נאמן. להשלים בג' תבות אלו מנין רמ"ח. ()


אם הפסיק באמצע קריאת שמע (דהינו מן שמע ישראל עד על הארץ) מחמת אנס, שהיה מכרח להפסיק, כגון שהיה צריך לצאת לעשות צרכיו, או שנמצא צואה בבית, אם שהה משך זמן, שהיה הוא יכול לומר כל קריאת שמע, צריך לחזר לתחלת קריאת שמע. (סימן ס"ה ובפרמ"ג)


קרא קריאת שמע ונכנס לבית הכנסת, ומצא צבור שקורין קריאת שמע, צריך לקרת עמהם כל קריאת שמע, שלא יראה כאלו אינו רוצה לקבל על מלכות שמים עם חבריו, ויקבל שכר כקורא בתורה, והוא הדין אם הוא בבית הכנסת, ואומר דברי תחנונים, או פסוקים במקום שרשאי להפסיק (ואם עומד במקום שאינו רשאי נתבאר לעיל) ואם הוא עדין לא קרא קריאת שמע, קורא גם כן עם הצבור, אבל צריך שיתכון שלא לצאת ידי חובתו, כדי שיקרא אחר כך עם הברכות


וכן שאר דברים שהצבור אומרים, כגון תהלה לדוד, ועלינו, וכדומה ואפלו פיוטים אומר עמהם, ואל יפרש את עצמו מן הצבור


זמן תפלת השחר מצותה שיתחיל עם הנץ החמה, כדכתיב ייראוך עם שמש, ובדיעבד אם התפלל לאחר שעלה עמוד השחר יצא, ונמשך זמנה עד שליש היום, ואסור להתאחר יותר ומכל מקום בדיעבד, אם עבר והתאחר יותר, אפלו במזיד יכול להתפלל עד חצות היום אף על פי שאין לו שכר תפלה בזמנה, שכר כתפלה מיהו אכא. עבר במזיד עד חצות היום ולא התפלל, אין לו עוד תשלומין, ועליו נאמר מעות לא יוכל לתקן, ואם שגג או נאנס יבאר בסימן כא (פ"ט).


כשמגיע לתהלות לאל עליון, יעמד ויכין את עצמו לתפלת שמנה עשרה, ויסיר כיחו וניעו, וכל דבר המבלבל את מחשבתו, וילך ג' פסיעות לאחריו, ויאמר תהלות לאל עליון, וכו' עד גאל ישראל, ואז יחזר לפניו ג' פסיעות, דרך קרוב והגשה למלך


לא יפסיק בין גאל ישראל לשמנה עשרה, אפלו לקדיש וקדשה וברכו, מפני שצריך להסמיך גאלה לתפלה, וטוב שיצמצם לגמר ברכת גאל ישראל, עם השליח צבור בשוה, כי אם יגמר הוא תחלה, ואחר כך השליח צבור, יש ספק אם יענה אמן על ברכת השליח צבור או לא. אבל כשהוא גם כן גומר את הברכה, ודאי אין צריך לענת אמן, דאין עונין אמן על ברכת עצמו (ועין לעיל סימן ו' סעיף י"א)


ובמעריב כיון שאין הברכה שלפני השמנה עשרה מסימת בגאל ישראל, מתר להפסיק, כמו בשאר מקום בין פרק לפרק, קודם השמונה עשרה אומר הפסוק ה' שפתי תפתח וגו', ואינו הפסק, כי הוא שיך להתפלה. אבל הפסוק כי שם ה' אקרא וגו' לא יאמר, כי אם במוסף ובמנחה יאמרו, קודם ה' שפתי תפתח. (סימן ס"ו צ"ב צ"ה קי"א ובסד"ה)


המתפלל צריך שידע, שהשכינה כנגדו, כמו שנאמר שפכי כמים לבך נכח פני ה' ויעיר הכונה ויסיר כל המחשבות הטורדות אותו, עד שתשאר מחשבתו וכונתו זכה בתפלתו, ויחשב כי אלו היה מדבר לפני מלך בשר ודם, בודאי היה מסדר דבריו, ומכון בהם יפה, לבל יכשל, קל וחמר לפני מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא, שצריך לכון לפניו את מחשבתו, כי לפניו יתברך שמו, המחשבה כמו דבור, וכל המחשבות הוא חוקר


וכל המחשבות הוא חוקר, וקודם התפלה יחשב מרוממות האל יתברך שמו ושפלות האדם, ויסיר כל תענוגי אדם מלבו


המתפלל צריך שיכון בלבו פרוש המלות שהוא מוציא בשפתיו, שנאמר תכין לבם, תקשיב אזנך וכבר נדפסו הרבה סדורים, עם פרוש אשכנז, ויכול כל אדם ללמד ולהבין מה שהוא מתפלל, ואם אינו יכול לכון פרוש המלות, לכל הפחות צריך שיחשב בשעת התפלה בדברים המכניעים את הלב, ומכונים את לבו לאביו שבשמים, ואם תבא לו מחשבה זרה בתוך התפלה ישתק וימתין עד שתתבטל המחשבה.


יכון רגליו זו אצל זו, כאלו אינן אלא אחת, להדמות למלאכים שנאמר ורגליהם רגל ישרה, כלומר רגליהם נראות כרגל אחת ויכוף ראשו מעט למטה, ויסגר עיניו שלא יסתכל בשום דבר, ואם מתפלל מתוך סדור לא יסיר עיניו מן הסדור, ויניח ידיו על לבו, ימינו על שמאלו ויתפלל בלב שלם, באימה וביראה ובהכנעה, כעני העומד בפתח, ויוציא את המלות מפיו בכונה, ובדקדוק, ויתפלל כל אחד כפי הנסחא שלו הן אשכנז הן ספרד


וכדומה כלם יסודתם בהררי קדש, אבל אל יערב תבות מנסחא לנסחא כי כל נסחא תבותיה מנויות וספורות, על פי סודות גדולים, ואין להוסיף או לגרע


(ס"ח צ"א צ"ה צ"ח).


יזהר להתפלל בלחש, רק שהוא בעצמו ישמע, מה שהוא אומר, וחברו שבסמוך לו, לא ישמע קולו, כמו שנאמר בחנה, רק שפתיה נעות וקולה לא ישמע. (ק"א).


לא יסמך עצמו על שום דבר, אפלו סמיכה כל דהיא. ואם הוא חולה קצת, יכול להתפלל אפלו יושב או שוכב, והוא שיכול לכון דעתו. ואם אי אפשר לו להתפלל בפיו, מכל מקום יהרהר בלבו. (צ"ד).


לא יאחז בידו בשעת תפלת שמנה עשרה, רק הסדור או המחזור אם צריך לו. ויש לו לרשם תחלה את המקומות, שהוא צריך להתפלל בסדור ובמחזור, שלא יצטרך לחפש באמצע תפלתו. לא יהיה דבר חוצץ בינו לבין הקיר שנאמר ויסב חזקיהו פניו אל הקיר ויתפלל


ולא מקרי חציצה אלא דבר שגבוה יו"ד טפחים, ורחב ד' טפחים, אבל דבר קטן לא חשיב הפסק, ואפלו דבר גדול אם הוא דבר קבוע, כגון ארון ותבה לא חשיב הפסק, ואדם נמי אינו חוצץ, ובשעת הדחק בכל ענין אין להקפיד, כיון שסוגר עיניו או מתפלל מתוך הסדור, שלא תתבטל כונתו. וכן לא יתפלל כנגד איזה ציור, ואם יקרה לו להתפלל כנגד בגד, או כותל מציר יסגר עיניו, וכנגד מראה אסור להתפלל, אפלו בעינים סגורות


לא יתפלל במקום פרוץ כגון, בשדה, מפני שכשהוא במקום צניעות, חלה עליו אימת המלך, ולבו נשבר ונכנע. ואם הוא בדרך מתר לו להתפלל בשדה. ואם אפשר לו, יתפלל בין האילנות.


לא יגהק ולא יפהק (גהוק, היינו מה שלפעמים אדם מוציא מגופו לפיו, נפיחה מחמת שבעו כריח המאכל שאכל, ויש אומרים דהיינו שפושט גופו וזרועותיו מחמת כבד, ופהוק הינו שפותח מלקוחיו, כאדם שרוצה לישן, או שעמד משינה) ואם נצטרך לכך מחמת אנסו, יניח ידיו על פיו, שלא יתראה פתיחתו, וכן אסור לו לרק, ואם בא לו רק לתוך פיו, ומצטער בו הרבה עד שנטרד מתפלתו, מבליעו לתוך מטפחת או בגד. ואם מאוס לו, יטה לשמאלו וירק לאחריו


ואם אי אפשר לאחריו, ירק לשמאלו, ואם אי אפשר לשמאלו ירק לימינו, ואם כנה עוקצתו, ימשמש בבגדיו להסירה, שלא תתבטל כונתו. אבל לא יסירה בידו. אם נשמט הטלית מעליו, יכול להחזירו אפלו נפל רבו. אבל אם נפל כלו, אינו רשאי להתעטף בו משום דהוי הפסק. ואם נפל ספר לפניו על הארץ, ומתוך זה מתבלבל מכונתו מתר להגביה בין ברכה לברכה


כל הדברים האסורים בתוך תפלת שמנה עשרה, אסורים עד לאחר שיפסע הפסיעות, (אך לענין הפסק יש חלוק, כמו שאכתב בסעיף י"ד) (צ"ו צ"ז)


צריך לעמד בפניו לצד ארץ ישראל, שנאמר והתפללו אליך דרך ארצם, ויכון גם כנגד ירושלים וכנגד המקדש וכנגד בית קדשי הקדשים. ולכן אנו במדינתנו שיושבים במערבה של ארץ ישראל, צריכין לעמד בפנים לצד מזרח, (לא למזרח ממש אלא לצד קרן מזרחית דרומית. עין ט"ז ומג"א בשם הלבוש), והיושבים בצפון של ארץ ישראל, פניהם לדרום. והיושבים במזרח פניהם למערב. והיושבים בדרום פניהם לצפון


נמצא כל ישראל פונים בתפילותיהם למקום אחד, דהיינו נגד ירושלים ובית קדשי קדשים, ששם שערי השמים, שכל התפלות עולות דרך שם. ולכן נקרא בית המקדש תלפיות, כמו שכתוב, כמגדל דוד צוארך בנוי לתלפיות, תל שכל פיות פונים אליו. אם מתפלל במקום שאינו יכול לכון לצד שכנגד ארץ ישראל, יכון לבו לאביו שבשמים, שנאמר והתפללו אל ה'


ואם עמד כנגד צפון או דרום, ונזכר באמצע שמנה עשרה שאינו עומד כראוי לא יעקר רגליו, אלא יטה פניו למזרח, ואם אי אפשר לו, או שהוא עומד במערב, יגמר תפלתו כך ויכון לבו לבית קדשי קדשים, ולא יעקר רגליו, וכן אם הוא מתפלל במקום שיש צורות במזרח, יתפלל לצד אחר אף שאינו מזרח. (סימן צ"ד)


צריך לכרע ולהשתחוות ד' פעמים בשמנה עשרה, בתחלת ברכה הראשונה ובסופה, ובברכת מודים בתחלתה ובסופה, כשאומר ברוך כורע בברכיו, וכשאומר אתה משתחוה כל כך עד שהקשרים של חליות השדרה בולטים וגם ראשו יכוף, וקודם שאמר את השם זוקף בנחת (על שם שנאמר ה' זוקף כפופים), וכן במודים כורע ומשתחוה. וקודם שאומר את השם זוקף. לא ישתחוה יותר מדאי, דהיינו עד שיהיה פיו כנגד החגור, כי זהו דרך יוהרא


וזקן וחולה שמצטער בכריעה כיון שהרכין ראשו דיו. אסור להוסיף השתחויות ביתר הברכות לא בתחלתן ולא בסופן. (קי"ג).


לאחר השמונה עשרה אומרים אלהי נצר וכו'. וקודם עושה שלום וכו' כורע ופוסע כך שלש פסיעות, כעבד הנפטר מרבו. הפסיעות יהיו בינוניות, ולכל הפחות כדי שיתן אגודל בצד עקב. ולא יפסע פסיעות גסות ולא יפסע יותר מג' פסיעות. פוסע תחלה ברגל שמאל ואחר כך ברגל ימין, ושוב פוסע ברגל שמאל


ועודהו בכריעה, הופך פניו לשמאלו, שהוא ימין השכינה שהיא כנגדו בשעת התפלה, ובצאתו מן התפלה אומר עושה שלום במרומיו והופך פניו לימינו שהוא שמאל השכינה. ואומר הוא יעשה שלום עלינו, ואחר כך משתחוה לפניו ואומר ועל כל ישראל ואמרו אמן. אחר כך זוקף ואומר יהי רצון וכו' שיבנה בית המקדש וכו' כי התפלה היא במקום העבודה. ולכן אנו מתפללים על בנין בית המקדש שנוכל לעשות את העבודה ממש במהרה בימינו


והטעם שפוסעין תחלה ברגל שמאל, לפי שדרך הליכות האדם הוא לעקר רגל ימין תחלה, ולכן עוקר כאן שמאל תחלה, להראות כאלו כבד עליו לפטר מלפני המקום ברוך הוא. ולכן אטר רגל עוקר תחלה שמאלו שהוא ימין כל אדם.


במקום שכלו הפסיעות, יעמד ברגלים מכונות כמו בתפלה, ולא יחזיר פניו למערב, ולא יחזר למקומו עד שיגיע השליח צבור לקדשה. וכן כשמתפלל ביחידות יעמד כשעור זה, ואם המקום צר ודחוק וכן כשאומרים פיוטים, חוזר כשמתחיל השליח צבור התפלה. (קכ"ג).


בתפלת שמנה עשרה, לא ירמז בעיניו, ולא יקרץ בשפתיו, ולא יראה באצבעותיו ואינו פוסק אפלו לקדיש וקדשה וברכו, אלא ישתק ויכון למה שאומרים השליח צבור והצבור ויחשב לו כעונה לענין זה שיוצא, ומכל מקום לא נחשב להפסק. אבל בתפלת אלהי נצר מתר להפסיק לדברים שמפסיקין באמצע פרק של ברכות קריאת שמע וקריאת שמע. לעיל סימן ט"ז. ומכל מקום, אם אפשר לו יאמר תחלה יהיו לרצון וגו', ואם אפשר עוד יפסע גם כן ג' פסיעות


(ק"ד כק"ב)


ויש נוהגין לומר מיד לאחר המברך את עמו ישראל בשלום, את הפסוק יהיו לרצון וגו' ואומרים אלהי נצר ופעם שנית יהיו לרצון וגו' וכן נכון לעשות. ונראה לי דבענין זה מתרין להפסיק בתפלת אלהי נצר לענת כל אמן


יש אומרים דקודם שאומר את הפסוק יהיו לרצון טוב לומר פסוק אחד מן התורה או מנביאים או מכתובים, המתחיל באות כהתחלת שמו ומסים באות כמו סיום שמו (אליהו רבא בשם כ"י) ונראה לי דהאומר יהיו לרצון שני פעמים, לא יאמרו אלא קודם יהיו לרצון השני. (סימן קכ"ב).


כבר נתבאר בסימן יב' סעיף ג' דאם מרגיש בעצמו אפלו קצת הרגשה לצרכיו אסור לו להתפלל עד שינקה את עצמו. ומכל שכן לתפלת שמנה עשרה, שאסור לו לעמד להתפלל כשהוא מרגיש קצת לצרכיו, עד שינקה את עצמו


ואולם אם מתחלה לא הרגיש כלל ואחר כך באמצע תפלת שמנה עשרה הרגיש, שהוא צריך לצרכיו, בין לגדולים בין לקטנים יעצר את עצמו עד שיגמר השמנה עשרה ולא יפסיק אפלו אם ההרגשה היא גדולה, מכל מקום, יעצר את עצמו כל זמן שיכול, ולא יפסיק לצאת באמצע שמנה עשרה עד לאחר שסים המברך את עמו ישראל בשלום. (צ"ב).


הרגיש שיצא ממנו רוח מלמטה, ואי אפשר לו לעצר, אם מתפלל בביתו, הולך לאחוריו ד' אמות או לצדדין ומוציא הרוח וממתין עד שיכלה הריח, וחוזר למקומו ואומר: רבון העולמים יצרתנו נקבים נקבים חלולים חלולים גלוי וידוע לפניך חרפתנו וכלמתנו, חרפה וכלמה בחיינו, רמה ותולעה במותנו, וגומר תפלתו


ואם יצא ממנו הרוח במקומו לאנסו, וכן אם יתפלל בצבור שיתביש אם יתרחק לאחוריו אינו צריך להרחיק את עצמו, וגם לא יאמר הרבון, אלא ימתין עד שיכלה הריח וגומר תפלתו (סימן ק"ג)


אסור לישב בתוך ד' אמות של המתפלל תפלת שמנה עשרה, בין מלפניו בין לאחריו בין מן הצדדין. ואם היושב עוסק גם כן במה דשיך לסדר התפלה מתר. ויש מקלין, דאפלו אינו עוסק בעניני תפלה, אלא שלומד תורה בפיו אינו צריך להתרחק. והירא דבר ה' לא ישב לפני המתפלל תפלת שמונה עשרה כמלא עיניו, אפלו אומר קריאת שמע. אבל לאחריו ולצדדין אין להקפיד. ולעמד מתר בכל ענין אפלו לפניו.


אם זה היושב הוא אדם חלוש אין למחת בו.


אם זה היושב ישב קודם ואחר כך בא זה ועמד להתפלל מצדו או מלפניו שנמצא זה היושב לאחריו אין צריך לעמד, כיון שזה בא בגבולו. אבל עמד להתפלל לאחריו שנמצא היושב לפניו יש לו לזהר ולעמד. וכל זה כשמתפלל בביתו. אבל אם מתפלל בבית המיחד למנין קבוע, ומכל שכן בבית הכנסת המיחד לכל אחד להתפלל שם, אפלו ישב הוא קדם צריך לעמד, כיון שהמקום מיחד לתפלה לכל איש.


אסור לעבר בתוך ד' אמות לפני המתפלל תפלת שמונה עשרה. ולכן אם אחד התפלל וגמר תפלתו, ואחד עומד לאחריו ומתפלל ועדין לא גמר, אל יפסיע זה שלפניו את הפסיעות, שנמצא כעובר לפני המתפלל. ולעבר מן הצדדין ומכל שכן לאחריו מתר. (ק"ב).


שכור אם אינו יכול לדבר לפני אדם גדול ונכבד אסור להתפלל. ואם עבר והתפלל תפלתו תועבה, וצריך לחזר ולהתפלל כשיסור יינו מעליו, ואם עבר זמן תפלה, משלים אותה בתפלה שלאחריה כדין שוגג ואנס לקמן סימן כ"א. (צ"ט). (דין תפילה באשה נדה, עין לקמן סוף סימן קנ"ג).


בחרף אומרים משיב הרוח ומוריד הגשם. ומתחילין במוסף של שמיני עצרת, והשמש מכריז מקודם משיב הרוח ומוריד הגשם. ואם לא הכריז אין אומרים אותו אז בתפלת המוסף שבלחש. וחולה שמתפלל ביחידות בביתו, וכן בני הכפרים שאין להם מנין, ימתינו בתפלת מוסף עד השעה שבודאי התפללו בעירות מוסף, ואז יתפללו גם המה מוסף ויאמרוהו. ואומרים אותו עד מוסף יום א' של פסח, דהינו שהצבור גם השליח צבור אומרים אותו עוד בתפלת הלחש


ובחזרת תפלת השליח צבור פוסק מלאמרו. ושוב גם הצבור אין אומרים במנחה, כיון שכבר שמעו מהשליח צבור שפסק מלאמרו. ומי שמתפלל ביחידות, יקדים להתפלל אז תפלת המוסף בכדי שעדין לא פסק השליח צבור מלאמרו בעירות כי מי שהוא מתפלל לאחר שכבר פסק השליח צבור לאמרו במוסף, אינו אומרו עוד


יש מקומות שאומרים בקיץ משיב הרוח ומוריד הטל, ויכריז כן השמש קודם מוסף יום ראשון של פסח, ואז מתחילין לומר כן גם בלחש במוסף ופוסקין מלומר מוריד הגשם.


טעה ולא אמר משיב הרוח ומוריד הגשם, אם נזכר קודם שאמר הברכה מחיה המתים אומר במקום שנזכר רק שלא יהא באמצע ענין, כגון אם נזכר לאחר שאמר ומקים אמונתו, אומר גם כן לישני עפר, ואומר משיב הרוח וכו' מי כמוך וכו' ואם רוצה יכול לומר לגמרי משיב הרוח ומוריד הגשם מכלכל חיים וכו'


אבל אם לא נזכר עד לאחר שסים הברכה מחיה המתים צריך לחזר לראש תפלת שמנה עשרה (ולא סגי שיתחיל אתה גבור כי ג' ברכות הראשונות כחדא חשיבי לענין זה, שאם סים הברכה שלא כהגן צריך לחזר לראש התפלה) (סימן קי"ד) טעה במעריב של פסח או בשחרית או במוסף ולא אמרו, אין צריך לחזור


יש מקומות, שאומרים בקיץ משיב הרוח ומוריד הטל. אם טעה ואמר כן גם בחרף, אם לא נזכר עד לאחר שאמר ברוך אתה ה', גומר הברכה מחיה המתים, ואין צריך לחזר בשביל הזכרת גשם, כיון שכבר זכר טל. ואך אם נזכר מקודם שאמר את השם אומר במקום דסלקא ענינא מוריד הגשם.


אם טעה בקיץ ואמר משיב הרוח ומוריד הגשם, אם נזכר קודם שאמר הברכה מחיה המתים, חוזר ומתחיל אתה גבור וכו' (ואין זאת מדין חזרה, אלא כדי שתהא הברכה נכרת שאינו אומר בה משיב הרוח ומוריד הגשם). אבל אם לא נזכר עד לאחר שסים מחיה המתים חוזר לראש התפלה. אם לא אמר רק משיב הרוח ולא אמר מוריד הגשם, אינו מזיק כלל ואומר מכלכל חיים וכו'. אם טעה במעריב או בשחרית של שמיני עצרת ואמרו, אין צריך לחזר לראש (קי"ד).


מתחילין לומר טל ומטר, בתפלת ערבית של יום ששים לאחר תקופת תשרי והוא ביום ד' או ביום ה' לחדש דעצעמבער, ואומרים עד פסח.


אם טעה ולא אמר טל ומטר, אם נזכר קודם שסים הברכה מברך השנים, אומר שם ותן טל ומטר לברכה על פני האדמה ושבענו וכו' וחותם כראוי. ואם לא נזכר עד לאחר שחתם הברכה מתפלל להלן


ובתוך ברכת שמע קולנו אחר ריקם אל תשיבנו, אומר ותן טל ומטר לברכה כי אתה שומע וכו' ואפלו אם לא נזכר אז רק אחר שאמר ברוך אתה, כל שלא אמר עדין את השם, יכול לומר ותן טל ומטר לברכה כי אתה שומע וכו' אבל לא נזכר עד לאחר שסים הברכה שומע תפלה, חוזר ומתחיל ברך עלינו וכו' ואם לא נזכר עד לאחר שאמר את הפסוק יהיו לרצון וגו', חוזר לראש התפלה.


טעה בקיץ ואמר טל ומטר, חוזר ומתחיל ברך עלינו, ואם לא נזכר עד לאחר שאמר את הפסוק יהיו לרצון, חוזר לראש התפלה. (קי"ז)


אם נסתפק לו אם אמר משיב הרוח או לא אמר, אם הוא לאחר ל' יום שכבר התפלל תשעים פעמים כראוי, חזקתו שגם עתה התפלל כהרגל שלו כראוי. אבל בתוך שלשים יום צריך לחזר ולהתפלל. וכן בטל ומטר אם מסתפק לו לאחר שכבר התפלל תשעים תפלות כראוי מוקמינן אחזקתיה שגם עתה התפלל כראוי, וקדם לכן צריך לחזר ולהתפלל. (קי"ד)


טעה במעריב ליל ראשון של פסח, והתפלל תפלת שמנה עשרה של חל, ונזכר לאחר שהתחיל ברך עלינו שהדין הוא שצריך לסים כל אותה ברכה (כמו שאכתב לקמן סימן ע"ו) אינו אומר טל ומטר כיון שגם הצבור אינם אומרים, ואם חלה השאלה (הוא יום התחלה לשאל טל ומטר) ביום שבת, וטעה והתפלל של חל והתחיל ברך עלינו, גם כן אינו אומר טל ומטר, כיון שהצבור עדין לא התחילו, והיחיד נגרר אחר הצבור. (קי"ז)


שכח יעלה ויבא בראש חדש בשחרית או במנחה, ובחל המועד, בין בשחרית בין במנחה בין במעריב, אם נזכר קודם שאמר יהיו לרצון, חוזר ומתחיל רצה, ואפלו אם נזכר קודם שהתחיל מודים, כיון שסים ברכת המחזיר שכינתו לציון, צריך להתחיל רצה (כמו שכתבתי במשיב הרוח) אך אם נזכר קודם ברכת המחזיר שכינתו לציון, אומרו שם ומסים ותחזינה עינינו וכו', ואם לא נזכר עד לאחר יהיו לרצון וגו', חוזר לראש התפלה


ובראש חדש שכח יעלה ויבא במעריב, בין שראש חדש הוא ב' ימים, בין שאינו אלא יום א', כיון שאמר ברוך אתה ה' והזכיר את השם, שוב אינו חוזר, אלא מסים המחזיר שכינתו לציון וגומר תפלתו. והטעם בזה מפני שלא היו מקדשין את החדש בלילה. (תכ"ב ת"צ)


שכח בראש חדש או בחל המועד יעלה ויבא בשחרית, אף על פי שלא נזכר עד לאחר שהתפלל מוסף, (שכבר זכר של ראש חדש ושל חל המועד) מכל מקום, צריך לחזר ולהתפלל שחרית, ואם עבר זמנה ישלימנה בתפלת המנחה. (עין שערי תשובה סימן ק"ח סקי"ב) כדלקמן כ"א סעיף ד'. לקמן סימן כ' סעיף י.


בכל מקום שהוא צריך לחזר ולהתפלל, צריך להמתין כדי הלוך ד' אמות.


שליח צבור שטעה בתפלת הלחש, אינו חוזר ומתפלל שנית מפני טרח הצבור, אלא סומך על התפלה שיתפלל בקול רם, (ולכן לאחר חזרת התפלה יאמר אלהי נצר וכו' ויפסיע ג' פסיעות) אך אם טעה בג' ברכות ראשונות ונזכר קודם שהשלים תפלתו, בענין שלא יהא בחזרתו טרח הצבור, יחזר (קכ"ג קכ"ו).


ביום התענית בין בתענית צבור בין בתענית יחיד, אומרים בתפלת המנחה בברכת שמע קולנו, עננו, וכשמגיע לבכל עת צרה וצוקה יסים כי אתה שומע וכו'. ואם שכח מלומר עננו, אם לא נזכר עד לאחר שאמר את השם מברכת שומע תפלה, אינו חוזר ואומרו, אלא לאחר שגמר כל התפלה, לאחר אלהי נצר קודם שיעקר רגליו, אומרו עד בכל עת צרה וצוקה ומסים יהיו לרצון וכו', ואם לא נזכר עד לאחר שעקר רגליו, אינו אומרו עוד כלל (תקס"ה).


כשפוסע השליח צבור מתפלה שבלחש, עומד במקומו כשעור הלוך ד' אמות וחוזר למקומו ואומר בלחש ה' שפתי תפתח וגו' ומתחיל בקול ברוך אתה וכו' וכל אחד יזהר לשתק אז ולשמע היטב, ולכון למה שהוא אומר, ולומר ברוך הוא, וברוך שמו ואמן על כל ברכה כראוי. ואפלו ללמד אסור בשעה שהשליח צבור חוזר התפלה, ואין צריך לומר שצריכין לזהר משיחה בטלה


ומי שנקל לו, יש לו לעמד כמו שהוא בעצמו מתפלל שמנה עשרה או בעינים עצומות, או לראות תוך הסדור מה שאמר השליח צבור (קי"א קכ"ג קכ"ד). קצת נוהגין שלאחר קדשה חולצין תפלין של רש"י ומניחין תפלין דרבנו תם. ועושין שלא כדין. (עין פרי מגדים סימן ל"ד משבצות סעיף קטן ב).


בחזרת תפלת השליח צבור, כיון שהשליח צבור כבר התפלל בפני עצמו בלחש, ואינו חוזר את התפלה רק בשביל השומעים, לכן צריכין שיהיו דוקא תשעה שומעין ועונין, שלא תהיינה ברכותיו לבטלה (ולא דמי למה שכתוב בסימן ט"ו סעיף ז'). ולכן כשיש מנין מצמצם, צריכין להשגיח שלא יתחיל השליח צבור חזרת התפלה עד שיגמרו כלן תפלותיהן שיוכלו לענות. (קכ"ד)


השליח צבור צריך לזהר, כשהוא מסים ברכה אחת, שלא להתחיל ברכה שניה, עד לאחר שאמרו רב הצבור אמן. ואם התחיל תכף ברכה אחרת, כגון, שסים מגן אברהם והתחיל מיד אתה גבור, אזי כיון שהתחיל לומר, אתה גבור, שוב אין אומרים אמן, וענש בטול אמן, אז הוא עליו.


בקדשה, יזהר כל אחד לכון רגליו, שיהיו שתיהן ביחד, כאלו היו רגל אחת (כמו שכתוב ורגליהם רגל ישרה) וכשאומרים קדוש, קדוש, קדוש, וכן ברוך וימלך, מרים גופו ועקבו למעלה. ונוהגין לשא העינים למרום, וטוב שתהיינה סגורות (קכ"ה).


כשמגיע השליח צבור למודים, משתחוים כל הקהל ואומרים מודים דרבנן, כלו בהשתחויה, ומי שהוא עומד בתפלת שמנה עשרה ושומע שהשליח צבור הגיע למודים, אם הוא עומד באמצע ברכה, משתחוה גם כן. אבל אם עומד בתחלת ברכה. או בסוף ברכה, לא ישתחוה. משום דאסור להוסיף השתחויות, בתחלת ברכה או בסוף ברכה, על אותן שאמרו רבותינו זכרונם לברכה, כדלעיל סימן י"ח סעיף י"א (ק"ט קכ"ז).


קודם שאומר השליח צבור שים שלום, אומר אלהינו ואלהי אבותינו. ברכנו וכו', וכשאומר "וישמרך" אומרים הקהל כן יהי רצון ולא יאמרו אמן. וכן כשאומר ויחנך ושלום. ואין אומרים אותו רק בשחרית ובמוסף, ולא במנחה. רק בתענית צבור, שאומרים גם במנחה שים שלום, אז אומר השליח צבור גם אלהינו ואלהי אבותינו. ואין אומרים אותו בבית אבל, ולא בתשעה באב בשחרית (קכ"א קכ"ז).


לאחר שגמר השליח צבור התפלה, יאמר בלחש יהיו לרצון וגו' אבל לפסע ג' פסיעות אינו צריך שסומך על הפסיעות שבסוף הקדיש שלם. (קכ"ג).


בתענית צבור ויש בבית הכנסת עשרה שמתענים ומשלימים, אומר השליח צבור בשחרית ובמנחה עננו קדם רפאנו. ואם טעה ולא אמרו, אם נזכר קודם שאמר את השם, מן הברכה רופא חולי, חוזר ואומר עננו ורפאנו. אבל לא נזכר עד לאחר שאמר את השם, גומר הברכה רופא חולי עמו ישראל, ואומר עננו בתוך ברכת שומע תפלה, וחותם שומע תפלה כמו יחיד. ואם שכחו גם שם, אומרו לאחר סיום התפלה בלא חתימה.


אין אומרים תפלת שמנה עשרה בקול, אלא אם כן יש לכל הפחות ששה אנשים, שהם רב מנין שהתפללו עתה. אבל אם אין ששה אנשים שהתפללו עתה, אין אומרים כל השמנה עשרה בקול, אלא אחד אומר עד האל הקדוש בקול, ואומרים קדשה וגומר תפלתו בלחש. (ס"ט)


כל מקום שהיחיד אם טעה חוזר ומתפלל, כמו כן השליח צבור בחזרת התפלה, אם טעה חוזר ומתפלל חוץ משחרית של ראש חדש וחל המועד. שאם שכח ולא אמר יעלה ויבא ולא נזכר עד שהשלים תפלתו, אין מחזירין אותו, כי משום טרח הצבור, סמכינן על מה שיזכיר בתפלת המוסף, אבל אם נזכר קודם שהשלים תפלתו, חוזר לרצה ואין בזה טרח הצבור (קכ"ו).


חיוב על האדם לומר קדשה עם הצבור, וגם אמן שלאחר האל הקדוש, ושלאחר שומע תפלה, הוא גם כן חיוב כמו קדשה. וכן הקדישים שאומר השליח צבור, חיוב הוא לענת עליהם. וכן במודים הוא חיוב לשחת עם הצבור. ולכן אם נתאחר לבא לבית הכנסת, באפן שאינו יכול להתפלל עם הצבור. והוא מכרח להתפלל ביחידות, אם אין השעה עוברת, צריך להשגיח שלא יתפלל שמנה עשרה, בשעה שיפסיד מלענת אחד מדברים אלו אלא ימתין עד שיענה, ואחר כך יתפלל שמנה עשרה


אבל אל ימתין בין גאל ישראל לתפלת שמנה עשרה, דהא צריך להסמיך גאלה לתפלה, ואסור להפסיק ביניהם, אלא ימתין קודם שירה חדשה (וע"ש סימן ס"ט סעיף ז').


יחיד העומד בתפלת שמנה עשרה, וכשהוא מסים מחיה המתים, אומרים הצבור קדשת ובא לציון, או קדשת יוצר, אינו אומר עמהם קדוש, לפי שאין הקדשות שוות, אבל אם הצבור אומרים קדשת מוסף, אף על פי שהוא מתפלל שחרית, עונה עמהם קדוש וכו', וכן בהפוך דקדשת שחרית וקדשת מוסף שוות הן (ק"ט).


כבר נתבאר בסימן י"ח שאם עבר זמן תפלה במזיד, אין לו תשלומין אבל אם מחמת שגגה או אנס לא התפלל, או שטעה בתפלתו בדבר שצריך לחזר ולהתפלל יכול להשלימה לאחר תפלה הסמוכה לה, וצריך שיתפלל דוקא תפלה שהיא זמנה, ואחר כך תפלת התשלומין, דהינו אם לא התפלל שחרית, אזי כשיגיע זמן תפלת מנחה, יתפלל מתחלה, תפלה לשם מנחה ואומר תחנון, ואחר כך מיד אומר אשרי, ומתפלל עוד שמנה עשרה בשביל שחרית


ואם לא התפלל מנחה, אזי יתפלל תחלה ערבית, וישהה רק כדי הלוך ד' אמות ואינו אומר אשרי אלא מיד יתפלל תפלת שמנה עשרה בשביל מנחה, ואם לא התפלל ערבית, אזי לאחר תפלת שחרית, יאמר תחנון ואשרי, ויתפלל תפלת שמנה עשרה לשם ערבית ואחר כך יאמר למנצח ובא לציון וכו', ואסור לו לאכל עד שיתפלל גם תפלה זו, שהיא לשם ערבית.


אם לא התפלל, בעוד שהיה לו שהות להתפלל, מפני שהיה חושב, שעדין ישאר לו זמן, אחר שיגמר אותו עסק שהוא מתעסק בו, ובין כך וכך עברה לו השעה, וכן מי שהיה טרוד לצרך ממונו, שלא יבא לידי הפסד, ועל ידי כן הפסיד זמן התפלה, אף על גב דאסור להעביר זמן תפלה משום הפסד ממון מכל מקום מקרי אנס, ויש לו תשלומין. וכן אם מחמת שכרות לא היה ראוי להתפלל, נחשב גם כן כאנס אף על פי שהתחיל באסור לשתת, כשהגיע זמן תפלה.


אין תשלומין לתפלה, אלא בתפלה הסמוכה לה. אבל אם נתאחר יותר, אין לה עוד תשלומין כגון אם לא התפלל לא שחרית ולא מנחה, אזי מנחה, יש לה תשלומין, לאחר ערבית הסמוכה לה, אבל שחרית אין לה תשלומין, כיון שעבר שתי זמני תפלות שלא התפלל, לא בזמנה ולא בזמן מנחה.


אך ביום שיש בו מוסף, אם לא התפלל שחרית, יכול להשלימה לאחר מנחה, (דכיון דזמן תפלת מוסף, בדיעבד עד הלילה, כמו מנחה אם כן לא עבר שתי זמני תפלות) ולאחר תפלת מוסף, אינו יכול להשלים תפלת שחרית, (דכיון שמזכיר בה קרבן מוסף, אינה ראויה שתעלה לתפלת שחרית. פרי מגדים סימן ק"ח, אברהם סעיף קטן ו'). אך עם עדין לא עבר זמן תפלת שחרית, יכול להתפלל שחרית, אף על פי שכבר התפלל מוסף.


אין תשלומין לתפלה שהפסיד, אלא בזמן תפלה הסמוכה לה. אבל לא בשעה שאינה זמן תפלה, כגון אם שהה הרבה, אחר שהתפלל התפלה שהיא חובת שעה, אינו יכול להתפלל עוד, תשלומי תפלה שהפסיד, לפי שלא תקנו תשלומין לתפלה שהפסיד, אלא בזמן שהוא עוסק בתפלה שהיא חובת שעה, שאז כיון שהוא עוסק בתפלה שהיא חובת שעה, הוא משלים גם כן מה שחסר (ק"ח).