וכן אינו צריך לברך על כל מיני משקין, שהמשקין גם כן בכלל הסעודה הן, שאין דרך אכילה בלא שתיה, חוץ מעל היין, לפי שהיין הוא דבר חשוב (שבכמה מקומות מחיבים לברך עליו, אף על פי שאינו צריך לשתות, כגון קדוש והבדלה), צריכין לברך עליו גם בתוך הסעודה


ואם ברך על היין קדם נטילת ידים והיה דעתו לשתות גם בתוך הסעודה, או שהוא רגיל בכך לשתות יין בתוך הסעדה, אין צריך לברך עליו שנית, כי נפטר בברכה שברך לפני הסעודה (ועין לעיל סימן ל"ט סעיף ב'). ויין שרף במדינתנו דאין דרך לשתותו תמיד בתוך הסעודה, הוי ספק אם הוא בכלל הסעודה או לא, ולכן אם דעתו לשתת יין שרף בתוך הסעודה ישתה מעט קדם נטילת ידים, דהינו פחות מכזית ויברך עליו ויכון לפטר גם מה שישתה בתוך הסעודה


ואם לא עשה כן יברך מתחלה על קצת סכר ויפטור גם את היין שרוף. ויש נוהגין לטבול מעט פת בתוכו, אבל יש מפקפקין על זה.


אם רוצה לאכל בתוך הסעודה פרות בלא פת, כיון שאין הפרות מעקר הסעודה, לכן אפלו אם היו מנחין על השלחן קדם ברכת המוציא, מכל מקום אינן נפטרין בברכת המוציא וצריך לברך עליהם ברכה ראשונה. אבל ברכה אחרונה אינן צריכין כי נפטרין בברכת המזון. ואם אינו רוצה לאכל הפרות רק עם פת, אינו צריך לברך עליהם כי הם טפלים להפת


ואם רוצה לאכול קצתן עם פת וקצתן בלא פת, צריך לזהר לאכול תחלה בלא פת ויברך עליהם, ואחר כך יכול לאכלן גם עם הפת. אבל אם יאכל תחלה עם פת ואחר כך יאכל בלא פת, אכא ספקא בברכה. ויש שרגילין לאכל בין מאכל למאכל איזה דבר שממשיך תאות האכילה, כגון זית מלוח לימונים מלוחים, צנון וכדומה, זהו נקרא מחמת הסעודה, כיון שעל ידי כן הוא יאכל יותר. ולכן אין צריך לברך עליו שהפת פוטרו (עין מ"א ס' קעד סקי"א).


אם קובע עקר סעודתו על הפרות שיאכלם עם הפת, כיון שהם עקר הסעדה, נפטרים בברכת המוציא, אפלו לא היו אז על השלחן, רק צריך שתחלת אכילת הפרות יהיה עם הפת, ואחר כך גם מה שיאכל בלא פת, אינו צריך לברך עליהם (קע"ז).


פרות המבשלין לצרכי הסעודה, כמו שרגילין לבשל קנוח סעודה (צו שפייז) בין עם בשר בין בלא בשר, יש לאכל מהם בתחלה ובסוף קצת עם פת, ובאמצע יכול לאכל מהן גם בלא פת, ואין צריכין ברכה (עין חי"א ומ"א ס' קעז).


מעשה אופה, כגון עוגת סכר עוגת שקדים וכדומה, אם אוכל מהן מחמת רעבון כדי לשבוע מהן, אינו צריך לברך עליהן. אבל אם אוכל מהן רק לתענוג, יש ספק בברכה. ועל כן ראוי לאדם לכון בשעת ברכת המוציא, לפטור כל מה שיאכל ממינים אלו (סימן קס"ח עין שם).


אם לאחר גמר הסעודה קדם ברכת המזון שותה קאפע כדי לעכל המזון שאכל, צריך לברך עליו ברכה ראשונה, כי מה שהוא בא לעכל אינו נחשב מצרכי הסעודה. ומכל מקום טוב לברך על מעט סכר ברכת שהכל לפטור את הקפה (עין חיי אדם ומגן אברהם סימן קע"ד).


בדין מים אחרונים, הרבה מקלים, אבל נכון לכל ירא שמים לזהר בהם. ואין צריכין לטול אלא עד פרק שני מן האצבעות, וישפיל ידיו קדם שמנגבן. והמברך הוא נוטל בראשונה.


אין נוטלין על גבי קרקע במקום שבני אדם הולכין, מפני שרוח רעה שורה על מים אלו, אלא יטול לתוך כלי או תחת השלחן, ומנגב ידיו ואחר כך מברך ברכת המזון, ולא יפסיק בין הנטילה לברכת המזון (קפא).


אין להסיר המפה והלחם עד לאחר ברכת המזון, שיהא פת מנחת על השלחן בשעת ברכת המזון, להראות כי יש שפע מאת ה' יתברך שמו לאכל ולהותיר, כמו שאמר אלישע למשרתו, כי כה אמר ה' אכל והותר. ועוד משום דהברכה אינה שורה על דבר ריק, אלא כשיש שם איזה דבר, כמו שאמר אלישע לאשת עובדיה, מה יש לך בבית.


נוהגין להסיר את הסכינים מעל השלחן קדם ברכת המזון או לכסותן, כי השלחן דומה למזבח, ובמזבח נאמר, לא תניף עליהם ברזל, לפי שהברזל מקצר ימיו של אדם, והמזבח מאריך ימי האדם, ואינו בדין שיונף המקצר על המאריך. וגם השלחן מאריך ימיו של אדם ומכפר עונותיו בהכנסת אורחים, שגדול כחה של לגימה שמשרה שכינה


ונהגו בהרבה מקומות שלא לכסותן בשבת ויום טוב כי בחל מכסין אותן מפני שהן כחו של עשו, ובשבת ויום טוב אין שטן ואין פגע רע, ומנהגן של ישראל תורה היא (ק"פ).


אפלו לא אכל רק כזית פת, צריך לברך ברכת המזון (קפ"ד).


לא יברך מעמד, ולא מהלך, אלא מישב. ואפלו היה הולך בתוך ביתו כשאכל, או שהיה עומד או שהיה מסב, כשצריך לברך צריך לישב, כדי לכון דעתו ביותר. וגם לא יהא מסב, שהוא דרך גאוה, אלא ישב, וילבש מלבוש העליון, וגם יניח הכובע בראשו, שיהא מורא שמים עליו, ויעורר הכונה ויברך באימה וביראה, ולא יעשה שום דבר בשעה שהוא מברך (קפט).


נוהגין שהשומעים עונין אמן לאחר הרחמן שבברכת המזון, משום דאיתא במדרש, כששומע אחד מתפלל דבר או מברך לישראל אפלו בלא הזכרת השם, חיב לענת אמן (קפ"ט).


עבר ושהה מלברך ברכת המזון עד שעור עכול, דהינו שמתחיל להיות רעב, אין לו עוד תקנה לברך. יש אומרים, דשעור עכול הוא שעה וחמש. ומכל מקום בסעודות גדולות לפעמים יושבים בין האכילה לברכת המזון יותר מזמן זה, והינו מפני שגם בינתים עוסקים בשתיה ופרפראות. ומכל מקום הנכון שלא לשהות הרבה.


עבר ויצא ממקומו קדם ברכת המזון, אם יש לו במקום שהוא שם, קצת פת, יאכל שם ואין צריך לברך עליו ברכת המוציא (כמו שכתבתי בסימן מ"ב סעיף י"ט) ויברך אחר כך ברכת המזון שם. ואם אין לו שם פת כלל, צריך לחזור למקומו לברך. ואם הוא רחוק כל כך שיש לחוש שעד שיחזור למקומו ישהה שעור עכול יברך במקום שהוא שם (קפ"ד).


בשבת שחל בו ראש חדש או יום טוב או חל המועד, אומרים תחלה רצה, ואחר כך יעלה ויבא, מפני שהשבת תדיר ומקדש יותר מהם (קפ"ח).


מי ששכח ונסתפק לו אם ברך ברכת המזון או לא, אם הוא שבע (דאז ברכת המזון דאוריתא), צריך לברך פעם שנית. וכן אם נרדם בשנה באמצע ברכת המזון, וכשהקיץ אינו יודע היכן פסק, צריך לחזור לראש ברכת המזון. ואשה שנסתפקה אם ברכה או לא, אינה צריכה לברך פעם שנית.


טעה בשבת ולא אמר רצה, או ביום טוב ולא אמר יעלה ויבא, אם נזכר קדם שהזכיר את השם מן הברכה של ברוך אתה ה' בונה ברחמיו ירושלים, אומר שם רצה או יעלה ויבא, ואחר כך ובנה וכו'. אבל אם לא נזכר עד לאחר שהזכיר את השם, מסים את הברכה בונה ברחמיו ירושלים אמן, ואומר שם בשבת ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם אשר נתן שבתות למנוחה לעמו ישראל באהבה לאות ולברית ברוך אתה ה' מקדש השבת


וביום טוב אומר שם ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם אשר נתן ימים טובים לעמו ישראל לששון ולשמחה את יום חג (פלוני) הזה, ברוך אתה ה' מקדש ישראל והזמנים. ואם חל יום טוב בשבת ושכח רצה וגם יעלה ויבא, אומר ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר נתן שבתות למנוחה לעמו ישראל באהבה לאות ולברית, וימים טובים לששון ולשמחה את יום חג (פלוני) הזה, ברוך אתה ה', מקדש השבת וישראל והזמנים. ואם אמר רצה ולא אמר יעלה ויבא, אומר כמו ביום טוב בלבד


ואם אמר יעלה ויבא ולא רצה, אומר כמו בשבת בלבד.


אם לא נזכר עד לאחר שהתחיל הברכה שלאחריה, שהיא, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, האל אבינו וכו', אפלו לא אמר רק תבת ברוך בלבד (בשלחן ערוך של התניא) שוב אין לו תקנה בברכת אשר נתן. ולכן אם הוא בשתי סעודות הראשונות, חוזר לראש ברכת המזון, וכשלא אמר עדין רק ברוך אתה ה' יסים, למדנו חקיך, כדי שלא יהא לבטלה, ואחר כך חוזר לראש ברכת המזון


אבל בסעודה שלישית, שאפלו בשבת אינו מחיב לאכול פת דוקא, ומכל שכן ביום טוב, וברכת המזון אינו חובת היום עליו, לכן אינו חוזר לראש אלא גומר כך ברכת המזון. אבל אם נזכר במקום שיכול לתקן בברכת אשר נתן וכו', מחיב לתקן אפלו בכמה סעודות שאכל.


טעה בראש חדש ולא אמר יעלה ויבא, אומר ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם אשר נתן ראשי חדשים לעמו ישראל לזכרון, ואינו חותם (ואין חלוק בזה בין ביום בין בלילה) ובחל המועד אם לא אמר יעלה ויבא יאמר ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם אשר נתן מועדים לעמו ישראל לששון ולשמחה את יום חג (פלוני) הזה, ברוך אתה ה' מקדש ישראל והזמנים


ובראש השנה אומר, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם אשר נתן ימים טובים לעמו ישראל את יום הזכרון הזה, ברוך אתה ה' מקדש ישראל ויום הזכרון. ואם לא נזכר עד לאחר שהתחיל הברכה שלאחריה אינו חוזר לראש משום דבראש חדש ובחל המועד אינו מחיב לאכל פת דוקא.


ראש חדש שחל בשבת ושכח רצה וגם יעלה ויבא, ונזכר ואומר, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר נתן, כולל גם ראש חדש, בין בפתיחה בין בחתימה, ואומר אשר נתן שבתות למנוחה לעמו ישראל באהבה לאות ולברית, וראשי חדשים לזכרון, ברוך אתה ה' מקדש השבת וישראל וראשי חדשים. אף על פי שבראש חדש לבד אינו חותם, הכא כיון שהוא חותם בשביל שבת מזכיר גם ראש חדש


אם אמר רצה ולא אמר יעלה ויבא, ולא נזכר עד לאחר שהתחיל הברכה שלאחריה, אינו חוזר לראש, דהא של שבת אמר, ובשביל ראש חדש אינו חוזר. ואם אמר יעלה ויבא ולא אמר רצה, והוא חוזר לראש, צריך לומר גם יעלה ויבא. והוא הדין לחל המועד וראש השנה.


בחנכה ובפורים אם שכח לומר על הנסים, ולא נזכר עד לאחר שאמר את השם מחתימת הברכה, שאמר, ברוך אתה ה', אינו חוזר. אך בתוך הרחמן יאמר, הרחמן הוא יעשה לנו נסים ונפלאות, כמו שעשה לאבותינו בימים ההם בזמן הזה בימי מתתיהו וכו', בימי מרדכי וכו' (קפ"ז).


היה אוכל בשבת וחשכה לו, כיון שעדין הוא לא התפלל ערבית, אומר רצה, וכן ביום טוב, וראש חדש וחנכה ופורים, כיון שהתחלת הסעודה היתה ביום, צריך להזכיר מענין היום, אף על פי שמברך בלילה. ואם אכל שהתחלת הסעודה היתה ביום, צריך להזכיר מענין היום, אף על פי שמברך בלילה. ואם אכל בערב ראש חדש ונמשכה סעודתו גם תוך הלילה, ואכל גם בלילה כזית פת, ולמחר הוא ראש חדש, אומר רצה וגם יעלה ויבא. וכן בחנכה ופורים


וכן בחנכה ופורים. ויש חולקין, משום דהוי כתרתי דסתרי. על כן יש למנוע שלא לאכול אז בלילה (קפ"ח).


אם יש עובד כוכבים בבית כשמברך ברכת המזון, יאמר אותנו בני ברית כלנו יחד.


שלשה שאכלו ביחד צריכין לברך בזמון, ומצוה שיברכו על הכוס. אם אפשר, צריכין להדר שיהיה כוס יין. ואם אי אפשר ביין, יהיה שכר או יין דבש (מעד) או יין שרף כשהוא חמר מדינה, דהינו שאין יין גדל שם כדרך יום מן העיר, ועל כן הוא ביקר, ורגילים לשתות משקים אלו במקום יין. ויש אומרים, דברכת המזון אפלו ביחיד טעונה כוס. ונוהגין המדקדקים כשמברכין ביחיד, שלא לאחוז הכוס ביד, רק מניחין אותו על השלחן לפניהם.


מוזגים את הכוס תחלה, ואחר כך נוטלין לידים (קפ"א).


יין ששתו ממנו, כל הנשאר בכלי נעשה פגום, ופסול לברכת המזון עד שיתקנו, דהינו שנותן לתוכו קצת יין או קצת מים שאינם פגומים, וכיון שצריך למלאת את הכוס לשם ברכה, לכן אם הכוס פגום והוא מתקנו, צריך לשפכו לתוך קנקן, ומתוך הקנקן לתוך הכוס לשם ברכה.


הכוס שמברכין עליו צריך שיהא שלם. ואפלו נשבר רק הבסיס של מטה, פסול. ואפלו פגימה כל שהיא בשפת הכלי, או שנסדק, פסול. וטעון הדחה מבפנים ושטיפה מבחוץ, או מקנחו יפה שיהא נקי, ושופך מן הקנקן לתוכו לשם ברכה, ויהא מלא, והמברך מקבלו בשתי ידיו (להראות חביבות הכוס, שהוא חושק לקבלו בכל כחו) וכדכתיב שאו ידיכם קדש וברכו את ה'. ומסיר אחר כך ידו השמאלית ואוחזו לבדה, בלי סיוע השמאלית (שלא יהא נראה כמשא עליו)


ונותן עיניו בו כדי שלא יסיח דעתו ממנו. ומחזיקו למעלה מן השלחן טפח, דכתיב כוס ישועות אשא, ובשם ה' אקרא. ואטר יד יאחזו בימין דידיה, שהוא שמאל של כל אדם. ויש להסיר מן השלחן הכלים הריקים (קפ"ג)


אם בני המסבה שוים במעלה, ויש ביניהם כהן, מצוה לכבדו בברכת המזון, שנאמר וקדשתו. אבל אם יש ביניהם אדם גדול וחשוב, יברך הוא. ונוהגין לתת לאבל לברך. ודוקא כששוים במעלה. וראוי לכבד בברכת המזון למי שהוא טוב עין, שונא בצע וגומל חסד בממונו, שנאמר, טוב עין הוא יברך אל תקרי יברך אלא יברך (קפ"ג ר"א)


המברך יאמר מתחלה, הב לן ונברך, כי כל מלי דקדשה בעי הזמנה (או יאמר בלע"ז, בלשון אשכנז, "רבותי מיר וועלען בענטשען) והמסבין עונין, יהי שם ה' מברך מעתה ועד עולם. ואחר כך אומר המברך, ברשות וכו', נברך שאכלנו וכו', והמסבין אומרים, ברוך שאכלנו משלו וכו'. וחוזר המברך ואומר גם הוא, ברוך שאכלנו וכו'. ונוהגין בקצת מקומות שלאחר שסים המברך ובטובו חיינו עונין המסבין אמן. ובקצת מקומות לא נהגו לומר אמן


גם יש מנהגים שונים בענין אמירת ברוך הוא וברוך שמו. יש נוהגין שהמברך אומרו כשמזמנין רק בשלשה. ויש אומרים, שאין לאמרו אלא כשמזמנין בעשרה, שמזכיר את השם, אז יאמרו. וכן יש לנהוג. והמסבין לא יאמרוהו. ומכל שכן מי שמברך ברכת המזון בלא זמון שלא יאמרו.


המברך יברך בקול, והמסבין יאמרו עמו מלה במלה בלחש. ובסוף כל ברכה יקדימו לסים קדם להמברך, כדי שיענו אמן על ברכתו (קפ"ג).


אחר ברכת המזון מברך על הכוס שברך עליו, ושותה שעור רביעית כדי שיוכל לברך ברכה אחרונה. אם הכוסות של המסבין הן פגומות, צריך המברך לתן מכוסו מעט לתוך כוסות שלהם אחר שברך בורא פרי הגפן קדם שישתה הוא, כדי שיברכו גם הם על כוסות שאינן פגומות. וכן אם כוסות שלהן ריקנות, נותן לתוכן מעט מכוס של ברכה, ולא יטעמו עד שיטעום המברך


אבל אם יש להן כוסות בפני עצמן ואינן פגומות, אין המברך צריך לתן להם מכוס שלו, ויכולין לטעם קדם שיטעום הוא, וכן נכון, וטוב אם אפשר שיהיה לכל אחד כוס מלא.


אם המברך אינו רוצה לשתות יש אומרים דיכול לתן לאיש אחר מן המסבין שיברך בורא פרי הגפן, וישתה שעור רביעית ויברך ברכה אחרונה. ויש אומרים דאין לעשות כן, אלא דוקא המברך בזמון הוא יברך על הכוס, וכן נכון לעשות (ק"צ).


שנים שאכלו ביחד, מצוה להם לבקש שלישי שיצטרף עמהם לזמון, ואפלו אם בא השלישי לאחר שהשנים כבר גמרו מלאכול. אלא שאם היו מביאין להם עוד איזה דבר לקנוח סעודה היו אוכלין, מצוה עליהם לצרף את השלישי לזמון, דהינו שיתנו לו לאכול כזית שיתחיב בברכה אחרונה ויצטרף עמהם. יש אומרים, דבעינן דוקא פת. ויש אומרים, דסגי גם בשאר מיני דגן. ויש אומרים, דאפלו פרות או ירקות סגי


ויש אומרים עוד, דאפלו אינו אוכל, רק שותה רביעית מאיזה משקה, חוץ מן המים, מצטרף, וכן נוהגין. ואף על פי שלא אכל אלא שתה, יכול לומר, שאכלנו, כי שתיה בכלל אכילה. ולאחר שסימו הזן את הכל, אז יברך הוא ברכה אחרונה על מה שאכל או שתה. ואם בא השלישי לאחר שכבר נטלו ידיהם במים אחרונים, שוב אינו מצטרף עמהם.


שלשה שאכלו ביחד, כיון שנתחיבו בזמון, אינם רשאים לחלק. וכן ארבעה או חמשה, אפלו אחד מהם אינו רשאי לברך בפני עצמו, שכלם נתחיבו בזמון. אבל אם הם ששה או יותר עד עשרה, יכולין לחלק, שישאר זמון לכל חבורה (קצ"ג).


אם הם עשרה, נתחיבו לברך בשם דהינו שהמברך אומר, נברך אלקינו שאכלנו משלו וכו' ולא יאמר נברך לאלהינו, והמסבים אומרים ברוך אלהינו שאכלנו משלו וכו'. וכיון שנתחיבו לברך בשם, אסורים לחלק, אלא אם כן הם עשרים או יותר, אז מתרין לחלק, שישאר לכל חבורה זמון בשם.


אם טעה המזמן בעשרה וגם העונים ולא הזכירו את השם בברכת הזמון, אינם יכולים לחזר ולזמן בשם, כיון שכבר יצאו ידי חובת זמון, אלא שבטלו מצות הזכרת השם, ומעות שלא יוכל לתקון הוא. אבל אם העונים עדין לא ענו אחריו, כיון שעדין לא נתקימה מצות זמון, יחזור המברך ויזמן בשם (קצ"ב).


אם שבעה אכלו פת, ושלשה אכלו פרות או שתו משקין, בענין שחיבין בברכה אחרונה, יכולין לזמן בשם. (בכאן כלי עלמא מודו דסגי בפרות ובמשקה) ומצוה להדר אחר עשרה לברך בשם. אבל אם רק ששה אכלו פת אינם יכולים לזמן בשם, דרבא דמנכר בעינן (קצ"ג קצ"ז).


כל שאכלו ביחד, אפלו לא אכלו כל הסעודה ביחד, אלא שישבו לאכל וברכו ברכת המוציא, אפלו כל אחד אוכל מככר שלו, כיון שנקבעו יחד, בין בשלשה בין בעשרה אינן רשאין לחלק. ואפלו אחד רוצה לגמר סעודתו קדם שיגמרו האחרים, אינן רשאין לחלק. אבל אם לא קבעו עצמם בתחלת הסעודה, אלא שלאחר ששנים כבר אכלו, אפלו לא אכלו עדין רק כזית ובא השלישי וקבע עמהם, אם גמר סעודתו עמהם, חיבים בזמון


אבל אם רצה לגמר סעודתו קדם להן, כיון שלא התחיל עמהם וגם לא גמר עמהם, רשאי לחלק ולברך בפני עצמו. ומכל מקום מצוה הוא להמתין שיברכו בזמון. אם הוא אנס או מתירא מהפסד, אפלו קבע עצמו עמהם בתחלה, מתר לגמר סעודתו קדם להם, ולברך בפני עצמו. אבל אם אין הדבר נחוץ, צריך להחמיר (קצ"ג ר').


שלשה שאכלו ביחד ושכח אחד מהם וברך ברכת המזון בפני עצמו, יכולין לזמן לאחר שגמר זה ברכת המזון. ויענה גם הוא, ברוך שאכלנו משלו וכו'. אבל אם זה נצטרף לזמון עם שנים אחרים, שוב אינו יכול להצטרף לזמון עם אלו. ואם שנים ברכו, אפלו בפני עצמן, בטל זמון (קצ"ד).


שלשה שאכלו, ושנים גמרו סעודתן ורוצים לברך, ואחד עדין לא גמר סעודתו ואינו רוצה לברך, צריך הוא להפסיק מסעודתו, כדי שיברכו בזמון ויענה גם הוא עמהם ויוצא ידי זמון. וימתין עד שסים המברך הזן את הכל, ואחר כך יכול לאכל, ואין צריך לברך ברכה ראשונה, כיון שדעתו היה לאכל עוד. וכשיגמר סעודתו יברך ברכת המזון. אבל שנים, אינן צריכין להפסיק בשביל אחד, אלא אם ירצו לעשות לו לכבודו לפנים משורת הדין


ועשרה שאכלו ביחד, צריכין ארבעה להפסיק בשביל ששה שהם הרב. ואינן צריכין להמתין, רק עד שאמרו ברוך אלהינו וכו'. ולאחר שגמרו הם סעדתן, יזמנו לעצמן בלי הזכרת השם (סימן ר').


בסעודות גדולות שהרבה מסבין שם, יש לבחר שיברך מי שקולו חזק, כדי שישמעו כל המסבין מן המברך לכל הפחות עד הזן את הכל. ואם אי אפשר בכך, יברכו בחבורות של עשרה עשרה.


שתי חבורות שאוכלין בבית אחד או בשני בתים, אם מקצתן רואין אלו את אלו, מצטרפות לזמון. ואם לאו, אלו מזמנין לעצמן, ואלו מזמנין לעצמן. ואם יש שמש אחד לשתיהן, הוא מצרפן, וכגון שנכנסו מתחלה על דעת להצטרף יחד. וכל היכא שמצטרפות, צריכין שישמעו כלן מן המברך לכל הפחות עד הזן את הכל (קצ"ה).


מי שהוא אצל המברכים בזמון, והוא לא אכל ולא שתה עמהם, כשהוא שומע שהמברך אומר, נברך שאכלנו משלו עונה הוא: ברוך ומברך שמו תמיד לעולם ועד. ואם מזמנין בעשרה, ואומר המברך נברך אלהינו וכו' עונה גם הוא, ברוך אלהינו ומברך שמו תמיד לעולם ועד. ואם בא לאחר שכבר אמר המברך נברך וכו' ושומע שהעונים אומרים ברוך שאכלנו וכו' או ברוך אלהינו שאכלנו וכו', עונה אחריהם אמן (קצ"ח).


שלשה שאכלו כל אחד מככר שלו, ואחד מהם אכל פת עובד כוכבים, ושנים נזהרים מפת עובד כוכבים, מכל מקום מצטרפין לזמון ויברך זה שאכל פת עובד כוכבים, שהוא יכול לאכול גם עם האחרים. וכן אם אחד אוכל מאכלי חלב, ושנים מאכלי בשר, מצטרפין, ויברך זה שאכל מאכלי חלב, שהוא יכול לאכול גם עם האחרים


אך אם זה שאוכל מאכלי חלב אינו שותה יין, או שאין כאן אלא שכר שהוא חדש, והוא נזהר מחדש, מוטב שיברך זה שאכל בשר, בכוס, מלברך בלא כוס. ואם אחד אכל גבינה קשה ושנים בשר, יש אומרים דאינן מצטרפין. ויש אומרים, דמכל מקום מצטרפין, כיון שיכולין לאכול מלחם אחד, ויש להקל (סימן קצ"ו ובחיי"א).


נשים שאכלו עם אנשים שנתחיבו בזמון, נתחיבו גם הנה וצריכות לשמע ברכת הזמון. קטן נוהגין שאין מצטרף לזמון, עד שהוא בן י"ג שנה ויום אחד, אז מצטרף ויכול לברך גם הוא בזמון אף על פי שלא נבדק אם הביא שתי שערות.


מי שאינו קורא קריאת שמע שחרית וערבית, או שהוא עובר עברות בפרהסיא, אינו מצטרף לזמון. גר גמור מצטרף לזמון, וגם הוא יכול לברך ולומר, על שהנחלת לאבותינו, דכתיב באברהם כי אב המון גוים נתתיך. ודרשינן, לשעבר היה אב לארם, מכאן ואילך לכל הגוים (קצ"ט).


דם הנמצא בביצים, אסור, ולפעמים כל הביצה אסורה. ולכן כשעושים מאכל עם ביצים יש לבדק אותן.


דם דגים מתר. אך אם קבצו בכלי, אסור, מפני מראית העין. לפיכך אם נכר שהוא מדגים כגון שיש בו קשקשים, מתר.


אם נשך ככר וכדומה ויצא דם משניו על גבי הככר, צריך לחתך מקום הדם ולזרקו. אבל הדם שבין השנים מוצצו בחל, כיון שלא פרש (ולא בשבת, כמו שאכתב לקמן בסימן פ' סעיף נ"ד) (יו"ד סימן ס"ו).


לפעמים נמצא דם בתוך החלב, שהדם יצא עם החלב מדדי הבהמה, וצריכין לעשות בזה שאלת חכם.


בשר בחלב אסור באכילה ובבשול ובהנאה, ולכן אם נאסר איזה דבר מתערבת בשר בחלב, צריכין לעשות שאלה מה לעשות בו, כי לפעמים נאסר גם בהנאה, ולפעמים אינו נאסר בהנאה (פ"ז).


שני ישראלים המכירים זה את זה, אפלו הם מקפידים זה על זה, אסור להם לאכל על שלחן אחד זה בשר וזה מאכל חלב, עד שיעשו איזה הכר, כגון, שיאכל כל אחד על מפה שלו, או שיניחו על השלחן בין המאכלים איזה דבר שאין דרכו להיות שם. ויהיו זהירים שלא לשתות מכלי אחד, מפני שהמאכל נדבק בכלי.


וכל שכן שצריכין לזהר שלא לאכול מככר אחד עם בשר ועם חלב. וכן נוהגין ליחד כלים למלח, אחד למאכלי בשר ואחד למאכלי חלב, כי לפעמים טובלים במלח ונשארים שיורי מאכל במלח.


נוהגין לרשם את הסכין המיחד למאכלי חלב, וכן כל כלי חלב שלא יבאו לידי חלוף.


אכל בשר או אפלו רק תבשיל של בשר, לא יאכל מאכלי חלב עד שישהה שש שעות. והלועס לתינוק, צריך גם כן להמתין. ואף על פי ששהה כשעור, אם מצא בשר בין השנים, צריך להסירו. אבל אינו צריך להמתין אחר כך, רק יקנח את פיו וידיחו, דהינו שיאכל מעט פת ויקנח בו פיו, וגם מדיחו במים או בשאר משקה.


אם לא היה בתבשיל לא בשר ולא שמן של בשר, אלא שנתבשל בקדרה של בשר, אפלו לא היתה מודחת יפה, מתר לאכל אחריו [מאכלי] חלב.


אכל גבינה, מתר לאכול אחריה בשר מיד בסעודה אחרת, ובלבד שיבדק ידיו אם אין שום דבר מהגבינה נדבק בהם, או ירחצם במים, וגם ינקר שניו וידיח פיו. ואם היתה הגבינה קשה, דהינו שהעמדה בקבה, וישנה ששה חדשים או שהיא מתלעת, אם רוצה לאכול אחר כך מאכלי בשר, צריך גם כן להמתין שש שעות.


מי שאכל גבינה ורוצה לאכול בשר, צריך לבער מעל השלחן שיורי פת שאכל עם הגבינה. ואסור לאכול גבינה על מפה שאכלו בשר. וכן להפוך. גם אסור לחתך בסכין של בשר פת לאכלו עם גבינה. וכן להפוך, ואפלו אם הסכין נקי. ובשעת הדחק כגון שהוא בדרך, מתר לו לחתוך בסכין של בשר כשהוא נקי ומקנח היטב היטב לאכול עם גבינה וכן בהפוך (פ"ט)


אם חתך בסכין של בשר בצלים, או שאר דבר חריף ונתנם למאכל חלב או בהפוך, צריך לעשות שאלת חכם (צ"ו).


העושה תבשיל מבשר, בחלב שקדים, צריך להניח בתוכו שקדים, מפני מראית העין.


נוהגין שלא להגעיל כלי חלב להשתמש בו בבשר או אפכא.


יין ובשר וחתיכת דג שאין בו סימן, שמפקידין או שולחין ביד עובד כוכבים, ומכל שכן ביד ישראל חשוד, צריך שני חותמות. אבל יין מבשל, וכן החמץ של יין וחלב ופת וגבינה, סגי בחותם אחד.


אם שולח או מפקיד איזה דבר בשק, צריך שיהיו התפירות מבפנים ולקשרו ולחתמו.


אם ארע ששלח על ידי עובד כוכבים בהמה או עוף שחוטים או שאר דבר בלא חותם, יעשה שאלת חכם.


גבינות ושאר דברים שהם ביד עובד כוכבים, אף על פי שהם בחותם או בדפוס שהם כשרים, כל שלא ידענו מי חתמן, אסורין.


יש לזהר שלא לבשל או לצלות ישראל ועובד כוכבים שתי קדרות זו אצל זו, זה בשר כשר וזה בשר טרפה, אם הקדרות או המחבתות מגלות. וכן יש לזהר שלא להניח הקדרות אצל השפחות כשאין ישראל בבית ואינו יוצא ונכנס.


מי שאין מכירין אותו שהוא מחזק בכשרות, אסור לקנות ממנו יין או שאר דברים שיש לחוש בהם לאסור. מיהו אם נתארח אצלו, אוכל עמו כל שלא נודע לו שהוא חשוד (קי"ט).


יש לזהר מלהניח בבית עובד כוכבים כלי שיש לחוש שמא נשתמש בו. ואפלו נתנו לאמן לתקנו, אם יש לחוש שמא נשתמש בו, יעשה שאלת חכם (קכב).


לפעמים לוקחין עוף כפות ומשליכין אותו ארצה, ואחר כך שוחטין אותו, והוא אסור גמור, כי בהמה או עוף שנפל, אין לו התר עד שרואין אחר כך שהלך ארבע אמות הלוך יפה. וגם בכבשים ובעגלים צריכין לזהר בזה מאד (נ"ח).


בימי הקיץ שכיח מאד בבר אוזים, שנמצאות בועות קטנות, כמין יבלת (ווארצלען) בבני מעים, והרבה נטרפות על ידי כך, על כן צריכין לזהר מאד לבדק הבני מעים, וכשנמצא בועות קטנות יעשה שאלת חכם (מ"ו).


אין לשין עסה בחלב, שמא יאכל הפת עם הבשר. ואם לש, כל הפת אסורה אפלו לאכלה לבדה, גזרה שמא יאכלה עם בשר. ואם היה דבר מעט כדי אכילת פעם אחת, או ששנה צורת הפת שיהא נכר שלא לאכלה עם בשר, מתר. וכן הדין אם לש עסה עם שמן של בשר. ואין לאפות שום פת עם צפיחית (פלאדין) או פשטידא בתנור, דחישינן שמא יזוב מן החמאה או מן השמן תחת הפת. ואם זב תחתיה, דינה כאלו נלוש עמה, דאסור לאכלה אפלו לבדה (צ"ז).


פת שאפאה עם הצלי בתנור אחד, אם היה התנור סתום והצלי מגלה, אסורה הפת לאכלה בחלב. אבל אם הצלי היה מכסה או שהיה התנור פתוח, והוא תנור גדול כתנורים שלנו, מתר. ומכל מקום לכתחלה יש לזהר שלא לצלות בשר בתנור שאופין בו פת, דחישינן שמא יזוב השמן תחת הפת. ואפלו הצלי הוא במחבת, יש לחוש (צ"ז ק"ח).


תנור שזב בקרקע שלו שמן או חלב, צריך הסק כדין, עד שילכו הגחלים על פני כלו ויתלבן (סימן צז קכא ובחכ"א ומ"א באורח חיים סימן תסא).


תרנגולים מסרסים נוהגים לאכלם, משום דסומכין דמסתמא העובד כוכבים המסרס הוא אמן ובקי בדבר, שלא יעשה בתפירה איזה רעותא, בבני מעים (ועין לקמן סימן קצ"א סעיף ו'). אבל אם נמצא בהן איזה רעותא, אפלו רק שאינן מנחין כראוי הן אסורין.


בקצת מקומות נוהגין העובדי כוכבים המפטמין אוזות למכרן לישראלים, שדוקרין אותן תחת כנפיהם במחט וכדומה, כדי שיתנפח הבשר ויתראו שמנות, ויש בזה גם כן שאלת חכם אם הן כשרות או לא (עין שו"ת אמרי אש יו"ד סימן כ"ד). וכן בהמה אשר לפעמים מחמת רב אכילה מסתכנת, ורפואתה שדוקרין אותה במרצע נגד הכרס, יש בזה גם כן שאלת חכם אם היא כשרה (עין שו"ת אמרי אש יו"ד סימן ע"ה).


נוהגין לעשות פרות מרקחין, שנותנים את הפרות תוך צלוחית, ומכסין וקושרין את פיה בשלפוחית בהמה, וכך מעמידין אותה לתוך תנור חם שירקחו הפרות, צריכין לזהר שיהא השלפוחית מבהמה כשרה, והכשרה גם במליחה והדחה כראוי.


בארות ונהרות שמחזקין שיש במימיהם תולעים, אסור לשתותן עד שיסננו אותן. ואפלו בדיעבד אם בשל באותן מים יש לאסר (עין חכ"א). וכן אסור לשרות במים אלו בשר או להדיח בהם דבר מאכל, כי התולעים נדבקים במאכל.


כשמסננין את המים, צריכין לזהר לסננן דרך מפה, שלא יהיה באפשרי לעבור אפלו תולע דק שבדקין.


חמץ שהתליע אסור על ידי סינון, כי תולע דק שבדקין שנתהוה בחמץ, עובר דרך כל מפה, והסנון גרועי גרעה ויותר טוב שלא לסננו, כי התולע המתהוה במשקין שבכלים, אינו נאסר כל זמן שלא פרש, ועל ידי הסנון אכא למיחש שמא יפרוש על המסננת ואחר כך יחזור. והמבחר להרתיח תחלה את החמץ ולסננו אחר כך דמאחר שהתולע מת על ידי הרתיחה, שוב לא יעבור בסנון (חכמת אדם כלל ל"ח).


תולעים הגדלים בפרות בעודם במחבר, אסורין, אף על פי שלא פרשו ממקום למקום, ולפעמים נמצא בפרי וכן בפולים וקטניות כמין נקדה שחורה, והוא מקום שהתחיל התולע להתרקם, וצריך לטלה משם בעמק, דאסורה כמו התולעת עצמה.


כל פרי שדרכו להתליע בעודו מחבר, אם עברו עליו שנים עשר חדש משנתלש, מתר, כי כל בריה שאין בה עצם, אינה מתקימת שנים עשר חדש, וכבר נעשתה כעפרא בעלמא. ומשום חשש שמא התליעו בתלוש, צריכין לבדקן ולהשליך התולעים והיבחושין שנמצאו בחוץ, ואחר כך יתנם למים צוננים ויערבם יפה יפה, ויעלו התולעים והמנקבים למעלה וישליכם, ואחר כך יתנם במים רותחין, שאם נשארה בהם תולעת ימות מיד ולא תפרש


ואין לסמך על זה רק בקטניות ועדשים וכדומה, ודוקא לאחר שנים עשר חדש.


כל הפרות שצריכין בדיקה, צריך לפתח כל אחד ואחד, ולהשליך את הגרעינין למען יוכל לבדקן יפה יפה. וצריכין לזהר בזה מאד כשמרקחין פרות בדבש וסכר, וכן כשעושין רבה. ולא מהני מה שבדק מקצתן. ואפלו בדק את הרב לא מהני, אלא צריך לבדק כל פרי ופרי.


לפעמים נמצא בקמח וכיוצא בו תולעים גדולים, וסגי כשמנפה אותו בנפה, שאין התולעים עוברים. אבל אם נמצאו בו תולעים קטנים (מילבן) לא מהני הנפה. ומי שיש לו חטין מתלעין, יעשה שאלת חכם איך יטחנם.


כל דבר שהתליע, והוא דבר שאין הדרך לבדקו מתולעים, אסור למכרו לעובד כוכבים כשיש לחוש שמא יחזר וימכרנו לישראל. ומתר לעשות ממנו יין שרף, ולא חישינן שמא יבא בו לידי תקלה לאכלו כך, ובלבד שלא ישהנו זמן רב.


הרבה מיני ירקות שמחזקין בתולעים. ויש שמחזקין בתולעים קטנים (מילבן). ומה שהנשים אומרות שמהבהבין את הירק באש, אינו מועיל. ויש מיני פרות וכן מיני ירקות שמחזקין כל כך בתולעים עד שכמעט אי אפשר לבדקן, וראוי לכל ירא שמים שלא לאכלן כלל. ויש מיני פרות שהגרעינין מחזקים בתולעים ואסור לאכלן.


באגוזים שכיחים מאד תולעים קטנים והמבחן לזה, כשלוקחין את האכל מתוך הקלפה ומכין בקלפה על איזה מקום חם קצת, יוצאין התולעים שנשארו בתוך הקליפה, וצריכין לזהר בזה מאד.


לפעמים נמצא בפרות מרקחים בדבש וסכר, שיש למעלה סביב הכלי תולעים קטנים. ינקו אותו היטב, ויקחו קצת גם מן המאכל עד שיהא ברור שלא נשאר בתוך המאכל.


חתך פרי או צנון בסכין וחתך גם התולעת שהיה בהם, יקנח את הסכין היטב, וגם מן הצנון או מן הפרי יקלף קצת במקום החתך (ט"ז צו וחכ"א).


בתוך הדגים נמצאו לפעמים תולעים במח או בכבד או במעים או בפה או באזנים ובפרט בדג נקרא זאב המים (העכט) יש בו תולעים דקים וארכים, ובמקום השכיח צריכין בדיקה, וכן בדג מלוח (הערינג) שכיח בתוך החלב תולעים דקים וצריכין בדיקה. ויש מקומות שיש על הדגים מבחוץ אצל הסנפירין וגם על הסנפירין ובתוך הפה ואחורי האזנים, שרצים קטנים מאד, והם עגלים כעדשה, וצריכין לבדק שם ולגררן היטב.


תולעים הנמצאים בגבינה אם אינן נמאסין עליו, מתרין כל זמן שלא פרשו לגמרי.


הרבה אזהרות הזהירה התורה בשרצים, ועוברין עליהן בכמה לאוין, ומטמאין את הנפש כדכתיב ונטמתם בם. ולכן צריך האדם לזהר במאד מאד שלא יכשל בהם.


השואל למורה הוראה איזה שאלה ואסרו, אסור לו לשאול עוד למורה הוראה אחר, אלא כן הודיעו שכבר הורה הראשון לאסור (ס' רמב).


סתם יינם בזמן הזה, וכן מגע עובד כוכבים ביין שלנו, יש אומרים, דאינו אסור רק בשתיה ולא בהנאה. ולכן מתר לישראל לגבות בחובו סתם יינם, מפני דהוי כמציל מידיהם. והוא הדין בשאר הפסד, כגון אם עבר וקנה. אבל לכתחלה אסור לקנת כדי להשתכר בו. ויש מקלין גם בזה וטוב להחמיר.


מתר לעשות מרחץ מסתם יינם אפלו לחולה שאין בו סכנה (קנ"ה).


יין כשר שנתבשל, דהינו שהרתיח ונתמעט ממדתו על ידי הרתיחה, אם נגע בו עובד כוכבים, מתר אפלו בשתיה. אבל יין שנותנין לתוכו לענה (ווערמוטה), כל ששם יין עליו ולא נתבשל נאסר.


תבשיל שיין מערב בו ואינו נכר, אפלו עדין לא הרתיח, אינו נאסר במגע עובד כוכבים.


יין מזוג אם יש בו ששה חלקים מים, בטל היין. ואינו נאסר במגע עובד כוכבים. אבל יין צמוקים, דהינו שנתן מים על הצמוקים, הרי זה כיין גמור (ע"ל ססנ"ג).


התמד, דהינו מים שנותנים על החרצנים או על השמרים, כל שהוא משבח לשתיה, אין להתירו אם נגע בו עובד כוכבים.


ענבים דרוכות בגיגית, כיון שנמשך ממנו יין אפלו מעט, או ששאב ממנו יין בכלי, נקרא הכל יין ונאסר במגע עובד כוכבים, אפלו לא נגע אלא בחרצנים ובזגים. ולכן גיגיות ענבים דרוכות עומדות בבית עובד כוכבים יש לאסור, שמא המשיך ממנה. ואסור לדרך על ידי עובד כוכבים, אפלו בגיגית פקוקה.


יש להזהר מלהוציא את החרצנים והזגים מן הגתות על ידי עובד כוכבים, אפלו לאחר שהוציאו מהם יין ראשון ושני, כי שמא יש עליהם עוד טופח יין (קכ"ג).


עובד כוכבים ששפך מים לתוך היין, אם נתכון למזגו, אסור בשתיה. ואם לא נתכון למזגו, ואפלו הוא ספק, מתר (קכ"ה).


חמץ יין שנעשה מיין כשר, אם הוא חזק כל כך שמבעבע כששופכין אותו על הארץ, שוב אינו נאסר במגע עובד כוכבים. אבל אם נעשה מסתם יינם, לעולם הוא באסורו.


וכן יין שרף שנעשה מסתם יינם, וכן מהחרצנים והזגים והשמרים, הרי הוא כיין עצמו. אבל הנעשה מיין כשר אז לאחר שנעשה יין שרף אין מגע עובד כוכבים אוסרתו.


מלח של יין (וויינשטיין) (טרטר) נתפשט המנהג להתיר, כיון שאין בו הנאה לחך (סימן קכ"ג ובחכמת אדם).


מגע עובד כוכבים על ידי דבר אחר, וכן הבא מכחו, יעשה שאלת חכם (קכד קכה).


השולח יין על ידי עובד כוכבים, צריך להשגיח היטב בכל מקום שיש ברזא או מגופה לחתום בשני חותמות (ק"ל).


ישראל שעושה יינו של עובד כוכבים בהכשר כדי למכרו אחר כך לישראלים, יש בזה כמה חלוקי דינים, ולפעמים אפלו שני חותמות וגם מפתח לא מהני. וצריך לשאל למורה הוראה כדת מה לעשות, ושומר נפשו ירחק מיין כזה.


כלים של סתם יינם, אם הם כלים שאין הדרך להחזיק בהם יין אלא זמן קצר, וגם לא היה בהם היין מעת לעת, בין שהם של עור בין שהם של עץ ושל זכוכית ושל אבן ושל מתכת, אם אינם מזפתין, מדיחן היטב במים שלש פעמים ומתרים. ואם הם מזפתין, יש להם דין אחר. וכן כלי חרס יש להם דין אחר.


כלים העשויים להכניס בהם יין לקיום, דהינו שמיחדין אותן להחזיק בהם יין לכל הפחות שלשה ימים, אף על פי שהכלי הוא של ישראל, והעובד כוכבים החזיק בו את היין רק זמן מעט, מכל מקום צריך הכשר על ידי ערוי דהינו ממלאים את הכלי מים על כל גדותיו, ויעמד כך לכל הפחות עשרים וארבע שעות, מעת לעת, ואחר כך שופך את המים ונותן בו מים שניים, ויעמד כך לכל הפחות מעת לעת, וכן עושה פעם שלישית. ואין צריכין שיהיו השלשה מעת לעת דוקא רצופין


ואם עמדו בו המים כמה ימים ולא שפכם, לא עלה לו אלא למעת לעת אחד. יש אומרים, דאם היין היה בו מעת לעת, לא מתכשר בערוי, משום דכבוש כמבשל ובעי הגעלה. ובמקום שאין צרך גדול, יש להחמיר כן.


כלי זכוכית כיון שהם חלקים וקשים, אף על פי שמכניסין בהם יין לקיום, סגי להו בהדחה שלש פעמים.


כלי שהיה בו יין שלנו וערו את היין, ובעוד שהיה הכלי טופח על מנת להטפיח נגע שם עובד כוכבים סגי לה בהדחה שלש פעמים, אף על פי שהוא כלי שמכניסין בו לקיום.


הא דמהני הדחה או ערוי, זהו כשלא נשתמש בו יין רק בצונן. אבל אם נשתמש בו בחמין, צריך הגעלה כמו משאר אסורין.


כלי הגת אף על פי שאין מכניסין בהם יין לקיום, כיון שמשתמשין בהם יין בשפע, חמירי, וצריכין שאלת חכם איך להכשירן.


כל הכלים שנתישנו שנים עשר חדש, מתרים, כי בודאי כלה כל לחלוחית יין שבהם. ואפלו נתן לתוכן מים תוך שנים עשר חדש, אין בכך כלום.


לחם שהוא מחמשת מיני דגן אלא שהוא פת הבאה בכיסנין, אם אוכל ממנו פחות משעור קביעת סעודה, אינו צריך נטילת ידים, ואין מברכין עליו המוציא אלא בורא מיני מזונות ולאחריו על המחיה. אבל אם אוכל ממנו שעור קביעת סעודה, אזי דינו כלחם גמור וצריך נטילת ידים ומברכין עליו המוציא ולאחריו ברכת המזון (אורח חיים סימן קנ"ח קס"ח).


מהו פת הבאה בכיסנין. יש אומרים שהיא פת שנעשית כמין כיסים, ממלאה בפרות או בבשר או בגבינה (עין אה"ע) וכיוצא בהן, וכן כשנעשית כמו צפיחית (פלאדין). ויש אומרים שהיא פת שנלושה בשמן או בשמן או בדבש או בחלב או בביצים או בשאר מי פרות, אפלו ערב בו גם מים, אלא שהם המועט ואנן נקטינן כדברי שניהם להקל, ומחזיקין אלו לפת הבאה בכיסנין.


שעור קביעת סעודה לאו בדידיה משערינן אלא ברב בני אדם כמה שרגילין לאכול בסעודת צהרים או בסעודת ערב לשבוע. אם הוא אוכל כשעור זה אף על פי שהוא אינו שבע, מכל מקום דינו כמו לחם. ואם אכל פת זה עם לפתן, משערין גם כן, אם אחרים היו אוכלין אותה בלפתן היו שבעים. ואם אכל בלא לפתן שעור קטן והוא שבע, ואחרים אם היו אוכלין כך לא היו שבעים, אלא שאם היו אוכלין אותה עם לפתן היו שבעים, הוי ליה גם כן דין לחם.


אם מתחלה היה בדעתו לאכול רק מעט, וברך בורא מיני מזונות, ואחר כך נמלך לאכול שעור קביעת סעודה, אם בזה שהוא רוצה לאכל עוד אין בו שעור קביעת סעודה אלא בצרוף מה שאכל קדם, אוכל כך ומברך אחר כך ברכת המזון. אבל אם בזה שהוא רוצה לאכול עוד יש בו שעור קביעת סעודה, צריך לטול ידיו ולברך ברכת המוציא על מה שהוא רוצה לאכול. אבל ברכת על המחיה אין צריך לברך על מה שאכל, לפי שיצטרף עם מה שיאכל ויפטר בברכת המזון.


עסה שנלושה במים ובלילתה רכה, אם אפאה בתנור או אפלו באלפס בלא משקה, ואפלו משח את האלפס בשמן, שלאתשרף העסה, זה לא חשוב משקה, ודינה כמו לחם גמור, ואפלו אוכל ממנו רק כזית, צריך נטילת ידים והמוציא וברכת המזון. ואם טגנה במשקה, לאו לחם הוא, אפלו אוכל ממנה כדי שביעה. וכן אותן רקיקין שהן דקין מאד שאופין בדפוס בין שני ברזלין, אין להם דין לחם. ואפלו אוכל מהם כדי שביעה, מברך רק בורא מיני מזונות, ולאחריו על המחיה


ולפעמים עושין עסה רכה מאד, דהינו שנותנים קמח ומים בקדרה, ומערבין אותם בכף ושופכין אותה על עלי ירקות ונאפית בתנור על העלים, אז יש לו דין פת הבאה בכיסנין.


עסה שנתבשלה ואחר כך נאפתה, כגון כעכים (בייגיל) וכדומה, לחם גמור הוא. ודוקא כשנאפתה היטב (עין פרמ"ג סימן קס"ח סעיף א סקל"ט).


לחם גמור שבשלו או טגנו בחמאה וכדומה, אפלו העביר ממנו תאר לחם, כגון, שטחו בביצים, אם יש בפרוסה כזית, כל דין לחם עליו. ואם אין בכל פרוסה כזית, אף על פי שעל ידי הבשול נפחו ויש בכל פרוסה כזית, או שנדבק על ידי הבשול ונעשה גוש גדול, ואפלו יש עליהם תאר לחם, מכל מקום אין לו דין לחם ומברכן עליו רק בורא מיני מזונות, ולאחריו על המחיה, ואפלו אכל כדי שביעה


ואם לא בשלן אלא שערה עליהם רטב רותח, הוי ספק ברכה, משום דמספקא לן, אי ערוי חשוב בשול לענין זה או לא. ואין לאכול זאת אלא בתוך הסעודה, ואם לא בשלן אלא שראן במשקים או במרק וכדומה, ואין בפרוסות כזית, בזה תלוי אם יש בהן תאר לחם או לא, שאם יש להן תאר לחם הוי להו דין לחם גמור. ואם אין להם תאר לחם, אין להם דין לחם. ואפלו אכל כדי שביעה, מברך רק בורא מיני מזונות, ולאחריו על המחיה


אם נשתנה מראה המשקין מחמת הפרוסות, בידוע שנאבד מהם תאר לחם. וכן אם נשרו ביין אדם אין להם עוד תאר לחם.


עסה שנלושה אפלו במים לבד ובשלה, מברך עליו בורא מיני מזונות, ולאחריה על המחיה, אפלו אכל שעור שביעה. וכן גריסין (גרויפען) שנעשין מחמשת מיני דגן ובשלן, מברכין עליהן גם כן בורא מיני מזונות, ולאחריהן על המחיה, אפלו אכל שעור שביעה. ואם אוכלן עם המרק, וכן מאכלי עסה שאוכלין עם המרק או עם החלב שנתבשלו בה, אין צריכין לברך על המרק והחלב, כי המה טפלים ובטלים לגביהן


אבל אם בשל רק מעט לביבות או גריסין, ועקר כונתו רק בשביל הרטב או החלב, בענין זה אינן בטלין ומברך עליהן שהכל. ואף על פי שאוכל גם הלביבות והגריסין, אין הרטב והחלב בטלין כיון שהן העקר


ומכל מקום כדי לעשות על צד היותר טוב, ראוי לברך תחלה שהכל על הרטב או על החלב לבד ולשתות קצת, ואחר כך יברך על הלביבות או הגריסין, בורא מיני מזונות (עין מחה"ש סימן רה סק"ו) שגם המה אינן טפלות אף על פי שאין הכונה בשבילן, לפי שמין דגן הוא חשוב, ואינו נעשה טפל להפסיד ברכתו, כל שבא לתן טעם בקדרה (קסח רב רה רח).


מאכלים שעושים ממצה כתושה או מלחם מפרר, כגון כפתאות ולביבות (קנעדעל, קרעמזיל), שמערבים אותן בשמן וביצים וחלב, וגובלין ומבשלין או מטגנין אותן, מברכין עליהן בורא מיני מזונות ולאחריהן על המחיה.


דברים ממיני דגן שבשלן עם שאר מינים, כמו שהוא הדרך שמבשלין פרורי עסה (פתיתין) (פערפל) עם פולין או קטניות, (אפונה) ואפלו מין אחד הוא הרב, מכל מקום, כיון שכל אחד מבדל בפני עצמו, צריך לברך שתי ברכות, דהינו שמברך תחלה על קצת פרורי עסה בורא מיני מזונות ואוכלן, ואחר כך מברך על קצת פולין בורא פרי האדמה ואוכלן, ואחר כך אוכלן ביחד, והרטב הוא טפל ואין צריך לברך עליה (ועוד שהרי נפטרה בברכת בורא פרי האדמה


כדלקמן סימן נ"ד סעיף ב')


אבל אם נתמעכו ונתערבו יחד, כגון, מאכל שעושין שמערבין קמח וביצים וגבינה ומטגנים או מבשלים אותו, אף על פי שהקמח הוא המעט, מכל מקום כיון שהוא מחמשת מיני דגן, הוא חשוב ומברכין עליו בורא מיני מזונות, ואחריו על המחיה. ואמנם דוקא כשנותנים את הקמח בשביל שיתן טעם


אבל אם לוקחין רק מעט קמח לדבק בעלמא, כמו שהוא הדרך שמתקנין מיני לפתן במעט קמח, וכן אופין מעשה אופה משקדים וסכר וביצים, ונותנים בו רק מעט קמח לדבק בעלמא, אז בטל הקמח ואין מברכין רק על העקר. וכן רטב שמבשלין ומתקנין אותה עם קצת קמח קלוי ומטגן בחמאה, אין מברכין על הרטב כי אם שהכל. אבל אם הוא בורר את הפרורים המטגנים ואוכלן בפני עצמן, צריך לברך עליהם בורא מיני מזונות


ואם אוכל מהם כזית, צריך לברך אחריהן על המחיה (ר"ד ר"ה ר"ח).


על היין מברכין בורא פרי הגפן, ולאחריו על הגפן וכו'. ואין חלוק ביין, אפלו הוא עדין תוסס, ואפלו זב מעצמו, ואפלו יין מבשל או קונדיטין, דהינו שנתנו לתוכו דבש ובשמים או לענה שהוא מר, אפלו היין מריח כחמץ, כיון שיש לו טעם יין הוי יין לענין ברכה. אבל אם נתחמץ בענין שיש בני אדם שנמנעין לשתתו מפני חמיצותו, יש ספק בברכתו (ואף שיכול לברך בתחלתו שהכל, עדין יש ספק בברכה אחרונה)


ולכן אין לשתתו אלא אם כן יברך תחלה על יין טוב (דין יין צמוקים עין לקמן סוף סימן נ"ג).


החרצנים שהוציאו מהם היין רק על ידי דריכה ולא נעצרו בבית הבד, אם נתנו עליהם מים, אפלו לא מצאו יותר ממה שנתנו, או אפלו מצאו פחות, מכל מקום אם טעמו יין מברכין עליו בורא פרי הגפן. אבל אם נעצרו החרצנים בבית הבד ואחר כך נתנו עליהם מים או שנתנו מים על שמרי יין, אינו אלא כמים.


יין שנתערב במים, אם אין ביין אלא אחד מששה חלקים שבמים, ודאי בטל היין ואינו רק כמים. ואם יש בו יין יותר, אם דרך אנשי המקום למזג אותו כל כך ולשתתו במקום יין, מברך עליו בורא פרי הגפן ולאחריו על הגפן. ואם לא, בטלה דעתו (ר"ד).


כשם שהפת אם קבע עליו פוטר כל מיני מאכל, כך היין אם קובע עצמו לשתת יין, פוטר שאר משקין מברכה ראשונה ומברכה אחרונה. ודוקא אם המשקין היו עומדין לפניו בשעה שברך על היין או שהיה על כל פנים בדעתו לשתות אותן משקים. אבל אם לא היה לפניו ולא היתה דעתו עליהן, הוי ספק אם צריך לברך עליהן או לא. על כן, ימנע את עצמו מהם עד לאחר שיברך ברכה אחרונה על היין, או שיברך על איזה דבר מאכל שהכל ויכון לפטור גם את המשקין.


אם לא קבע את עצמו לשתת יין, אלא שתה דרך ארעי, וגם לא היתה דעתו לשתות משקים אחרים, אז ודאי צריך לברך ברכה ראשונה על משקים אחרים, אלא דאכתי אכא ספק בברכה אחרונה אם נפטרה בברכת על הגפן שיברך על היין או לא. על כן יש לאכול איזה פרי שיברך אחריו בורא נפשות רבות לפטור גם את המשקין.


המקדש על היין ודעתו לשתות יין שרף או קאפע, יש ספק אם נפטרו בברכה שעל היין או לא. על כן יש לו לכון שלא לפטרם. ואף על פי כן יברך על מעט סכר שהכל לפטור גם את המשקין.


כשמברך על היין בתוך הסעודה, ויש שם גם אנשים אחרים, יאמר: סברי רבותי, רצונו לומר, תנו דעתכם לשמע, כדי שיפסיקו מאכילתן לשמע הברכה.


שתו מיין אחד, בין בתוך הסעודה בין שלא בתוך הסעודה והביאו להם יין אחר, אינו מברך עליו בורא פרי הגפן, כיון שלא נמלך ולא אסח דעתה מיין, אבל מברך עליו הטוב והמטיב. וכן אם הביאו להם עוד יין שלישי, מברכין גם כן עליו הטוב והמטיב. וכן על הרבה (מעבדא דרבי על כל חבית וחבית שהיה פותח היה מברך הטוב והמטיב) (ירושלמי ברכות סוף פרק כיצד מברכין).


ואם היה נמלך ממש באפן שצריך לברך שנית בורא פרי הגפן (עין לקמן סימן נ"ז), מברך תחלה הטוב והמטיב ואחר כך בורא פרי הגפן.


הא דמברכין הטוב והמטיב, דוקא בסתם, שאינו ידוע שהשני גרוע מן הראשון, אף על פי שאינו ידוע אם משבח מן הראשון. אבל אם ידוע שהוא גרוע מן הראשון, אין מברכין עליו. אך כשהוא בריא לגוף יותר מן הראשון, אף על פי שהוא גרוע בטעם, מברכין עליו הטוב והמטיב.


אפלו היה להם מתחלה שתי יינות, אלא שלא היה לפניו יחד כשברך בורא פרי הגפן, מברך על השני המשבח הטוב והמטיב. אבל אם היו שניהן לפניו על השלחן, אינו מברך הטוב והמטיב, אלא בורא פרי הגפן מברך על המשבח לפטור גם את הגרוע.


אין מברכין הטוב והמטיב אלא אם יש עוד מן היין הראשון ורוצים לשתות את השני משום שנוי יין. אבל אם מחמת שהיין הראשון כלה מביאין את השני, אין מברכין עליו.


אין מברכין הטוב והמטיב אלא כשיש אחר עמו שהוא שותה גם כן משתי היינות. דהכי משמע, הטוב לו והמטיב, לחברו. והוא הדין אם אשתו ובניו עמו. אבל אם הוא יחידי, אינו מברך.


האורח שמסב אצל בעל הבית, אם בעל הבית נותן את הקנקן על השלחן שישתה מי שירצה, כמו שעושין בסעודות גדולות, אם כן, היין הוא כמו בשתפות ומברכין הטוב והמטיב. אבל אם הבעל הבית נותן לכל אחד כוסו, אין מברכין הטוב והמטיב, כיון שאין להם שתפות ביין. ואפלו הבעל הבית אינו מברך (קע"ה).


אחד יכול לברך להוציא את כלם, ויאמר תחלה: סברי וכו' שיתנו לב לשמע ויענו אמן שיצאו בברכתו. ודוקא כשיש לכל אחד כוסו לפניו שיטעם מיד, שלא יהא הפסק בין הברכה לשתיה.


אם מברך ברכת המזון על כוס יין אחר, אינו צריך לברך עליו הטוב והמטיב, שהוא יוצא במה שאמר בברכת המזון הטוב והמטיב (קע"ה).


כתיב לה' הארץ ומלאה, שהכל הוא כמו הקדש, וכמו שאסור להנות מן ההקדש עד לאחר הפדיון, והנהנה מן ההקדש בלא פדיון מעל, כמו כן אסור להנות מן העולם הזה בלא ברכה, והברכה הוא הפדיון. והנהנה בלא ברכה, כאלו מעל בקדשי ה' יתברך שמו. ואין שעור לברכה ראשונה, שאפלו אוכל או שותה כל שהוא, חיב לברך ברכה ראשונה.


אף על פי שבדיעבד אם טעה וברך שהכל על כל דבר, אפלו על פת או יין יצא (כדלקמן סימן נ"ו), לכתחלה אסור לעשות כן, אלא צריך ללמד להבין איזה ברכה יברך על כל מין ומין. ואך בדבר שאי אפשר לברר מאיזה מין הוא, או שנסתפקו הפוסקים ואי אפשר להכריע, אז יוצאין בברכת שהכל. ואם הוא דבר שיכול לפטרו בתוך הסעודה עדיף טפי.


הדבר שמברכין לאכלו או לשתתו או להריח בו או לעשות בו מצוה, צריך שיקח אותו קדם הברכה ביד ימינו, ויכון איזה ברכה הוא צריך לברך עליו, כדי שכשיזכיר את השם שהוא עקר הברכה, ידע מה שיסים ויברך. ואם לא אחזו כלל, אלא שהיה לפניו כשברך עליו, יצא. אבל אם לא היה לפניו כלל כשברך, אלא שהביאו לו אחר כך, אף על פי שבשעת הברכה היתה דעתו עליו, לא יצא וצריך לברך שנית.


נטל בידו פרי לאכלו וברך עליו ונפל מידו ונאבד או נמאס עד שאינו ראוי לאכילה, וכן אם ברך על כוס משקה ונשפך הכוס, אם יש לפניו עוד ממין זה וגם דעתו היתה לאכול או לשתות יותר ממה שלקח בידו, ואם כן היתה הברכה גם על הנשאר, ואינו צריך לברך שנית. אבל בסתם, לא חלה הברכה, רק על מה שהיה בידו, וצריך לברך שנית


וכן אפלו אם היתה דעתו לאכול או לשתות יותר, אלא שלא היה לפניו בשעת הברכה, והובא לו עתה, צריך לברך שנית, אפלו בענין שאם היה אוכל או שותה את הראשון, לא היה צריך לברך על זה שהובא לו, הכא שאני.


צריך שלא יפסיק יותר מכדי דבור בין הברכה לאכילה. ואפלו בשעת לעיסה, אסור להפסיק עד שיבלע, (דהא על הלעיסה אינו צריך ברכה כדלקמן סעיף ז'). ואם הפסיק בדבור בין הברכה לאכילה שלא מענין האכילה, צריך לחזור ולברך. אבל אם שהה בשתיקה, אינו צריך לחזור ולברך. ושהיה שהיא לצרך האכילה, לא חשיב הפסק כלל


ולכן כשרוצה לאכול פרי גדול ולחתך ממנו חתיכות, יברך כשהפרי שלם, משום דמצוה לברך על השלם, והשהיה לא הוי הפסק, משום שהוא לצרך האכילה. אך כשרוצה לאכל איזה פרי ואין לו יותר, ויש לחוש שמא פרי זה מתלע שאינו ראוי לאכילה, יפתחנו ויבדקנו קדם הברכה (ר"ב ר"ו).


השותה מים ושופך מעט קדם שתיתו משום חשש מים הרעים, ישפך קדם שיתחיל לברך ולא אחר הברכה, משום בזיון הברכה (ר"ו).


הטועם את התבשיל אם צריך מלח וכיוצא בו ופולט, אינו צריך לברך. אבל אם בולע, יש ספק, אם צריך לברך כיון שהוא בולע או אינו צריך לברך כיון שאין כונתו לאכילה, ולכן יזהר שיכון להנות ממנו בתורת אכילה ויברך עליו ויבלע (ר"י).


האוכל או שותה לרפואה, אם הוא דבר מטעם ונהנה ממנו, מברך עליו לפניו ולאחריו ברכה הראויה לו, ואפלו הוא דבר אסור, כיון שהתורה התירה לו עתה, צריך הוא לברך עליו. ואם הוא דבר מר, שאינו נהנה ממנו, אינו מברך עליו. השותה ביצה חיה לצחצח קולו, אף שאינו נהנה מטעמו, נהנה הוא ממזונה, דמיזן זין ומברך עליה.


נכנס לו דבר בגרונו ושותה משקין או אוכל חתיכת פת לבלעוו או שאר דבר שנהנה ממנו, צריך לברך עליו לפניו ולאחריו. אבל אם שותה מים שלא לצמאו, אלא כדי להבליע מה שנכנס לו בגרונו, או לצרך אחר, לא יברך, לפי שאין הנאה לאדם בשתית המים אלא כשהוא שותה לצמאו.


שכח והכניס אוכלין לתוך פיו בלא ברכה, אם הוא דבר שאף אם יפליטו לא יהא נמאס, יפליטו לתוך ידו ויברך עליו. ולא יברך עליו בעודו בפיו, משום דכתיב ימלא פי תהלתך. ואם הוא דבר שאם יפליטו יהא נמאס, כיון דאסור לאבד אוכלין, מסלקו בפיו לצד אחד ומברך עליו. ואם ארע לו כן במשקין, שאי אפשר לו לסלקן לצד אחד, אזי אם יש לו עוד משקין, יפלט אלו לאבוד


ואם אין לו יותר והוא דחוק על זה המעט שבתוך פיו, בולען ויברך אחר כך ברכה ראשונה (דכיון דנזכר בעודו בפיו, דומה קצת לעובר לעשיתו), אבל ברכה אחרונה לא יברך. אך אם הוא יין ושתה רביעית, יברך גם ברכה אחרונה (קע"ב).


היו לפניו שני מינים שברכותיהם שוות, כגון אגוז ותפוח, שיכול לברך על אחד ולפטור גם השני, חיב לעשות כן, ואסור לו לברך על אחד בכונה שלא לפטור את השני כדי לברך גם עליו בפני עצמו, משום דאסור לגרם ברכה שאינה צריכה. ויברך על היותר חשוב (כדלקמן סימן נ"ה) ונפטר השני, אף על פי שלא היתה כונתו לפטרו. אבל אם ברך על זה שאינו חשוב, אינו נפטר החשוב אלא אם כן היה דעתו לפטרו


אבל אם ברך בסתם, צריך לחזור ולברך על החשוב, דאינו בדין שיפטור שאינו חשוב לחשוב דרך גררא (רי"א רט"ו).


אבל אם הם שני מינים, כגון פרי העץ ופרי האדמה או דבר שברכתו שהכל, אף על גב דבדיעבד אם ברך על כלם שהכל, או שברך על פרי העץ בורא פרי האדמה יצא, מכל מקום, לכתחלה אסור לעשות כן, אלא יברך על כל אחד ואחד ברכה המיחדת לו, וברכת בורא פרי העץ קודמת (עין לקמן סימן נ"ה סעיף ד')


ואפלו יש לפניו יין וענבים, ורוצה לשתות יין קדם ומברך בורא פרי הגפן, אף על פי שאם הוא מתכון לפטור בברכה זו גם הענבים יכול לפטרן, מכל מקום לכתחלה לא יעשה כן, אלא יכון שלא לפטור את הענבים, כדי לברך גם עליהם ברכה המתקנת, שהיא בורא פרי העץ.


בכל הדברים, חוץ מן הפת (שנתבאר דינו בסימן מ"ב סעיף י"ט, כ', כ"א) אם שנה מקומו, אף על פי שלא הסיח דעתו, נחשב כמו הסח הדעת, ולכן מי שאוכל או שותה בחדר אחד ואחר כך הולך לחדר אחר לגמור שם אכילתו ושתיתו, אפלו ממין הראשון. ואפלו אוחז בידו את המאכל או המשקה ונושאו אל החדר האחר, מכל מקום צריך לברך עליו שם מחדש ברכה ראשונה. אבל ברכה אחרונה על מה שאכל תחלה, אינו צריך, כי הברכה שיברך בסוף, תעלה לשניהם.


וכן אם הלך לחוץ ואחר כך חוזר למקומו לגמר אכילתו, צריך לברך מחדש ברכה ראשונה. במה דברים אמורים, כשהוא אוכל לבדו, או כשהוא אוכל עם אחרים וכלם שנו את מקומם. אבל אם אחד נשאר על מקומו, אזי גם אלו שהלכו, כיון שדעתם לחזור לכאן אל זה שנשאר כאן, ולגמור כאן אכילתן, לכן כשחוזרין ואוכלין או שותין, אינן צריכין לברך מחדש, דכיון שנשאר כאן אחד, לא נתבטלה הקביעות, וכלם חוזרין לקביעותן, ונחשב הכל כסעודה אחת.


בחדר אחד מפנה לפנה, אף על פי שהחדר גדול מאד, לא הוי שנוי מקום.


אם אוכל פרות בגן שהוא מקף מחצות וברך על פרות מאילן אחד על דעת לאכל גם מאילנות אחרים, יכול לאכול גם מאילנות אחרים אף על פי שאינו רואה מקומו, כל שלא הסיח דעתו, ואין צריח לברך שנית. אבל אם אין הגן מקף מחצות, ומכל שכן מגן זה לגן אחר, לא מהני דעתו.


על פרות האילן חוץ משבעת המינים (כדלקמן סעיף ז) ועל כל פרות האדמה וירקות, וכל דבר שאין גדולו מן הארץ, מברך לאחריהם בורא נפשות וכו', ואפלו אכל ושתה נפטר בברכה אחת (ר"ז).


ברכה אחרונה וכן ברכת המזון אין מברכין אלא אם כן אכל כשעור, דהינו כזית. אבל על פחות מכשעור, אינו צריך ברכה אחרונה. ועל משקין, יש אומרים, דאינו חיב בברכה אחרונה אלא אם כן שתה רביעית. ויש אומרים, דגם על משקין אם שתה כזית, חיב בברכה אחרונה, ולכן לצאת מידי ספקא, יש לזהר שלא לשתות אלא פחות מכזית או רביעית. ואין חלוק בין יין שרף לשאר משקין (ק"צ ר"י)


דבר שהוא כבריתו, דהינו, אגוז אחד או שאר פרי, ואפלו קטנית אחת, יש אומרים, אף על פי שאין בו כזית, מכל מקום כיון שהוא פרי שלם, מברכין אחריו ברכה אחרונה. ויש חולקין. ולכן לצאת מידי ספק, אין לאכל פחות מכזית. ואם נתחלק הדבר קדם האכילה, בטל ממנו חשיבותיה, ולכלי עלמא אין מברכין עליו ברכה אחרונה בפחות מכזית.


כל האכלין מצטרפין לכזית. ואם אכל כחצי זית מדבר שמברכין אחריו בורא נפשות רבות, וכחצי זית מדבר שמברכין עליו ברכה מעין שלש, או אפלו כחצי זית פת, מברך לאחריהן בורא נפשות רבות


ונראה לי, דהוא הדין אם אכל כחצי זית מפרות שמברכין לאחריהן על העץ, וכחצי זית ממין שמברכין לאחריו על המחיה או כחצי זית פת (דהשתא אין כאן שום מין שברכה אחרונה שלו בורא נפשות רבות) מכל מקום מברך לאחריהן בורא נפשות רבות (עין מחצית השקל סימן ר"י סעיף קטן א'). ואם אכל כחצי זית ממין שמברכין לאחריו על המחיה וכחצי זית פת, מברך לאחריהן על המחיה. ושתיה עם אכילה אין מצטרפין.


אכל כחצי זית ושהה, וחזר ואכל כחצי זית, אם מתחלת האכילה הראשונה עד סוף האכילה לא היה זמן יותר, כי אם כדי אכילת פרס, מצטרפות שתי האכילות ומברך ברכה אחרונה. אבל אם שהה יותר, אין מצטרפות. ובשתיה, אפלו שהה פחות מזה, אין מצטרפות.


שתה משקה חם במעט מעט, (כגון טה או קאפע), כיון שאינו שותה בפעם אחת כשעור, אף על פי שדרך שתיתו בכך, מכל מקום אין מצטרפין ואינו מברך ברכה אחרונה (ר"י).


בשבעה מינים נשתבחה ארץ ישראל, דכתיב, ארץ חטה ושעורה וגפן ותאנה ורמון, ארץ זית שמן ודבש ובתר הכי כתיב, ארץ אשר לא במסכנת תאכל בה לחם ואכלת ושבעת וברכת וגו' וכיון שבלחם מבאר בתורה, ואכלת ושבעת וברכת, לכן על הלחם מחמשת מיני דגן, שהן חטה ושעורה המפרשין, וכסמים ושבלת שועל ושיפון, שהם גם כן נכללין בחטה ושעורה, מברכין אחריו ברכת המזון


שהן שלש ברכות שלמות וגם ברכת הטוב והמטיב (שנתקנה אחר כך ביבנה)


אבל כל שאינו לחם גמור אלא מיני מזונות מאלו חמשת מיני דגן, וכן על הגפן דהינו יין, וגם ענבים בין לחים בין יבשים בין גדולים בין קטנים, ותאנים ורמונים וזיתים, ותמרים שהם דבש האמור בתורה, לפי שמהם זב הדבש, על כל אלו מברכין ברכה אחרונה ברכה אחת מעין שלש, שהיא כוללת בקצור השלש ברכות וגם הטוב והמטיב שבברכת המזון.


בברכה מעין שלש שלאחר מיני מזונות, פותח על המחיה ועל הכלכלה, וחותם ונודה לך על הארץ ועל המחיה, ברוך אתה ה' על הארץ ועל המחיה ועל הכלכלה. ועל היין, פותח על הגפן ועל פרי הגפן, וחותם [ונודה לך] על הארץ ועל פרי הגפן, ברוך אתה ה' על הארץ ועל פרי הגפן


ועל הפרות, פותח על העץ ועל פרי העץ, וחותם [ונודה לך] על הארץ ועל הפרות ברוך אתה ה' על הארץ ועל הפרות ובארץ ישראל או אפלו בחוץ לארץ, אם אכל מפרות ארץ ישראל, אומר, על הארץ ועל פרותיה. אכל מיני מזונות וגם שתה יין כולל שניהם בברכה אחת. וכן פרות ויין, ואפלו ענבים ויין, פרות ומיני מזונות, או אפלו מיני מזונות ויין ופרות, כולל שלשתן, ויקדים על המחיה, ואחר כך על הגפן, ואחר כך על העץ


וכשכולל על המחיה עם שאר מין, לא יאמר בחתימה ועל הכלכלה, אלא יאמר, ברוך אתה ה', על הארץ ועל המחיה ועל פרי הגפן, או על המחיה ועל הפרות, או על המחיה ועל פרי הגפן ועל הפרות. וכבר נדפסה הנסחא בסדורים, וצריך כל איש ישראל להיות בקי בברכה זו בעל פה.


בשבת ויום טוב וראש חדש מזכירין בה מענינא דיומא. ואם שכח ולא הזכיר, אין מחזירין אותו.


יש להחמיר בברכה זו כמו בברכת המזון בדברים שנזכרו בסימן מ"ד סעיף ו'.


בברכת בורא נפשות יש אומרים, שבראת. ויש אומרים שברא, וכן עקר. ופרושה של הברכה הוא, בורא נפשות רבות וחסרונן, שברא הנפשות וגם מחסורם, דהינו כל צרכי ספוקן, שהם דברים הכרחיים לצרך קיום חיותן, כמו הלחם והמים, וגם על כל שאר הדברים שברא שאינם הכרחיים כל כך אלא להתענג בהם, כמו פרות וכדומה, אנו מברכים אותך חי העולמים


וצריכין לומר החי"ת בפתח (הגאון רבי אליהו מוילנא, זכר צדיק לברכה, הסכים עם הפוסקים שכתבו לחתם הברכה בשם, ולומר ברוך אתה ה' חי העולמים) (סימן ר"ז).


אכל פרות שברכה אחרונה שלהם ברכה מעין שלש, וגם פרות העץ שברכה אחרונה שלהן הוא בורא נפשות, מברך ברכה מעין שלש. וכיון שהוא מזכיר בהם פרי עץ, נפטרים בזה כל פרי עץ שאכל. אבל אם נתחיב ברכת בורא נפשות על מין אחר, אינו נפטר בברכה מעין שלש, ויברך תחלה ברכת מעין שלש ואחר כך בורא נפשות.


לכתחלה אסור לאדם לצאת ממקומו, או לעסק באיזה דבר עד שיברך ברכה אחרונה, שמא ישכח מלברך. ובדיעבד כשיצא ממקומו, אם הוא צריך לברך בורא נפשות רבות, יכול לברך במקום שהוא שם. אבל אם צריך לברך ברכה מעין שלש, צריך שיחזור למקומו, כמו בברכת המזון לעיל סימן מ"ד סעיף ט' (סימן קפ"ד ובחיי אדם).


אכל ושתה ולא ברך מיד ברכה אחרונה, יכול לברך עד שעת עכול, דהינו כל זמן שאינו תאב לאכול פרות. ולאחר שתיה, כל זמן שאינו צמא. ולאחר זמנים אלו, אינו יכול לברך עוד. ומי שאינו בקי לשער, ראוי לו כשנזכר שלא ברך ברכה אחרונה, לברך על מין ממין שאכל ויאכל ויברך ברכה אחרונה, לפטור גם את הראשון (קפ"ד).


אכל או שתה והקיא, לא יברך ברכה אחרונה, דלא גרע מנתעכל (שע"ת רח).


על פרות הגדלים באילן, מברכין בורא פרי העץ. ועל פרות הגדלים באדמה, והם כל מיני לפתן וירקות וקטניות וטאטארקע (תירס) ועשבים, מברכין בורא פרי האדמה. ולא נקרא אילן, אלא זה שהענפים שלו נשארים גם בחרף ומוציא אחר כך עלים מן הענפים, ואפלו הם דקין כגבעולי פשתן. אבל אם הענפים כלים לגמרי בחרף ואינו נשאר רק השרש, לא נקרא אילן, ומברכין על הפרות בורא פרי האדמה (ר"ב ר"ג)


על דבר שאין גדולו מן הארץ, כמו בשר, דגים, חלב, גבינה, וכן על כל מיני משקים, חוץ מן היין ושמן זית, מברכין שהכל נהיה בדברו. ותבת נהיה, יש לומר היו"ד בקמץ.


כמהין ופטריות (שוואמען) אף על פי שהן גדלין מלחלוחית הארץ, יניקתן אינה מן הארץ אלא מן האויר, ולכן אינן נקראין פרי האדמה, ומברכין עליהן שהכל (ר"ד).


אין מברכין בורא פרי העץ או בורא פרי האדמה, אלא על דבר שהוא טוב לאכלו חי וגם הדרך הוא לאכלו חי. אבל אם אין הדרך לאכלו חי אלא מבשל, אף על פי שהוא טוב למאכל גם כשהוא חי, מכל מקום אינו חשוב כל כך, ואין מברכין עליו ברכתו אלא כשאוכלו מבשל. אבל אם אוכלו חי, אינו מברך עליו אלא שהכל. וכבוש הרי הוא כמבשל. ולכן על כרוב (קרויט) כבוש מברכין בורא פרי האדמה. וכן מליח הוא כמבשל לענין זה.


על הצנון מברכין בורא פרי האדמה. וכן על שומים ובצלים כשהן רכין ודרכן לאכלן חיין, אף על פי שעל פי הרב אין אוכלין אותן רק עם פת, מכל מקום גם אם אוכלן בלא פת, מברכין עליהן בורא פרי האדמה. אבל אם הזקינו, שהם חריפים מאד, ואין דרכן לאכלן חיין, מי שאכלן חיין, מברך עליהם שהכל.


דברים שהם טובים יותר כשהם חיין מכשהם מבשלין, שהבשול מגרע אותן, אין מברכין עליהן כשהן מבשלין אלא שהכל. ואף על פי שבשלן עם בשר ועל ידי הבשר נשתבחו, מכל מקום אז הבשר הוא העקר, ואין מברכין עליהן אלא שהכל. אבל אם בשלן באפן שהן העקר ומכל מקום נשתבחו, כגון שטגנן בשמן או בדבש וכיוצא בו, מברכין עליהן הברכה הראויה להן, דמה לי אם נתבשלו במים או בשמן ודבש (ר"ה).


מיני פרות הגרועים, הגדלים על אטדים וקוצים או בשאר אילנות שיצאו מאליהן ולא נטעו להו אנשי, כמו תפוחי יער וכדומה, שכשהם חיין אינן ראויין לאכילה, אף על פי שבשלן או טגנן בדבש וסכר והן ראויין לאכילה, אין מברכין עליהן אלא שהכל. אבל לוזין (האזעלנוס) אף על פי שגדלים ביער, חשובים הם, ומברכין עליהם בורא פרי העץ (ר"ג).


עשבים הגדלים מאליהם בלי זריעה, אף על פי שהן ראויין לאכל חיין, ואפלו בשלן והוא מאכל חשוב, מכל מקום כיון שאין זורעין אותו, אינו חשוב פרי ומברכין עליו שהכל. אבל חסה [סעלאט] וכדומה שנזרע, מברכין עליו בורא פרי האדמה. וגם בעשבים הגדלים מאליהן, אם יש בהם פרות חשובים, כגון יאגדעס ומאלינעס מברכין עליהם בורא פרי האדמה.


דבר שאינו עקר הפרי, אינו חשוב כמו הפרי עצמו, אלא יורד מדרגה אחת, שאם הוא פרי עץ, מברכין על הטפל בורא פרי האדמה. ואם הוא פרי האדמה, מברכין על הטפל שהכל


ולכן אילן צלף (קאפערנבוים) שהעלין שלו ראויין לאכילה, ויש בעלים כמין תמרים בולטים, כמו בעלים של ערבה, ואביונות הן עקר הפרי, וקפריסין הן הקלפה שסביב הפרי, כמו קלפות האגוזים, וראויים גם כן לאכילה, על האביונות שהן עקר הפרי, מברך בורא פרי העץ, ועל העלין ועל התמרות ועל הקפריסין, בורא פרי האדמה, וכן עלי ורדים (ראזענבלעטער) שנרקחו בדבש וסכר, מברכין בורא פרי האדמה, אף על פי שגדלים באילן


מפני שאינן עקר הפרי


וכן קלפות תפוחי זהב שנרקחו בדבש וסכר, מברכין עליהם בורא פרי האדמה. ועל קלפות קשואין שמטגנין בדבש וסכר, מברכין שהכל. ועל השרביטין מהקטניות שזורעין בשדות, אף על פי שהן מתוקים, אם אכלן בלא הקטניות, מברכין עליהם שהכל. ואלו שזורעים בגנות על דעת לאכלן חיין בשרביטיהן, אפלו כשאוכל השרביטין לחוד, יש לברך בורא פרי האדמה (ר"ב ר"ד).


גרעינין של פרות אם הם מתוקים, מברך עליהם בורא פרי האדמה, אבל גרעינים המרים אינם נחשבים כלל, ואם אוכלן כך, אינו מברך עליהם כלל. ואם מתקן על ידי האור וכדומה, מברך עליהם שהכל.


שקדים המרים, כשהם קטנים שאז עקר אכילתן היא הקלפה שאינה מרה, ועל דעת כן נוטעין אותן, מברך עליהן בורא פרי העץ. וכשהן גדולים שאז עקר האכילה הוא מה שבפנים והוא מר, אם אוכלן כך, אינו מברך כלל. אבל אם מתקן על ידי האור או דבר אחר, כיון דפרי נינהו וגם על דעת כן נוטעין אותן, מברך עליהן בורא פרי העץ (ר"ב). שקדים המחפין בסכר אף על פי שהסכר הוא הרב, מכל מקום מברכין עליהן בורא פרי העץ


וקלמוס המחפה בסכר מברכין רק שהכל כי הקלמוס אינו פרי.


פרות שלא נגמר בשולן על האילן, אפלו בשלן או טגנן בדבש וכדומה, כמו שהוא הדרך לטגן פרות שלא נגמרו, בדבש או סכר, מברך עליהם שהכל. אך על אתרוג מטגן בדבש או בסכר יש לברך בורא פרי העץ.


נובלות, והן פרות שנשרפו מן החם ונבלו ונפלו מן האילן קדם שנתבשלו, כיון שהוא דבר שנתקלקל אין מברכין עליו רק שהכל. וכן פת שעפשה ותבשיל שנתקלקל קצת מברכין עליהן שהכל. אבל אם נתקלקלו לגמרי עד שאינן ראויין לאכילה, אין מברכין עליהן כלל. וכן חמץ גמור (שמבעבע כששופכין אותו על הארץ) אין מברכין עליו כלל. ואם ערבו במים עד שראוי לשתיה מברכין עליו שהכל.


ויש מיני פרות שדרכן בכך שאינן מתבשלים לעולם על האילן, אלא אחר שנוטלין אותן מן האילן מניחין אותן בתוך קש ותבן וכדומה ועל ידי כך מתבשלין, כגון האגסים הקטנים (אשריצן) כיון שדרכן בכך, מברכין עליהן בורא פרי העץ (ר"ב ר"ד)


יש מיני פרות שאין בהם אלא שרף בעלמא כנוס בתוך החרצנים (ונקראים קאלינעס) ואינן ראויין לאכילה אלא מוצצין אותן וזורקין הקלפות, מברכין על מציצה זו שהכל, (דכיון שעקרו אינו אלא למשקה היוצא ממנו אין עליו שם פרי כלל), ואפלו הוא בולע גם הקלפה והגרעין, אינו מברך רק שהכל.


אין מברכין בורא פרי העץ ובורא פרי האדמה אלא כשנכר במקצת שהוא פרי. אבל אם נתרסק עד שאינו נכר כלל מה הוא, כגון, [רבה] (לעקפאר) (פאוועדלא, לאטווערג) שמבשלין משזיפין וקטניות שרסקן לגמרי וכדומה, מברכין עליהם שהכל. ובדיעבד אם ברך עליהם ברכה הראויה להן יצא. ואם רב דרך אכילת אותן פרות הוא על ידי רסוק שמרסקין אותן לגמרי, מברכין אף לכתחלה ברכה הראויה להן (ר"ב ר"ד ר"ה).


ארז ודחן (הירז ורייז) שנתבשלו, אם לא נתמעכו, מברך עליהם בורא פרי האדמה. ואם נתמעכו או שטחן ועשה מהן פת, יש חלוק בין ארז לדחן, כי מצד הדין על הארז מברך בורא מיני מזונות, ועל הדחן שהכל. אלא שיש לנו ספק איזהו ארז ואיזהו דחן, לכן ירא שמים לא יאכל בין דחן בין ארז שנתמעכו אלא בתוך הסעודה. ובשעת הדחק שאין לו פת מברך בין על הדחן בין על ארז שהכל ולאחריהם בורא נפשות רבות. על פת העשוי מקטניות (תרס) טענגרא קוקריטז


מאליי"ע טירקשען ווייטץ, אפלו במקומות שדרכן בלחם זה, מברכין עליו שהכל (עין פרי מגדים סמן ר"ח, משבצות סעיף קטן י"א, ושיורי ברכה סימן ר"ז). (דין ערב קמחין, עין בשלחן ערוך סימן ר"ח ס"ט).


על הסכר מברך שהכל. וכן המוצץ קנים מתוקים, מברך שהכל. וכן [קנמון ושוש] צימרינד ולאקריטץ שכוססין ובולעין רק טעם ופולטין העקר מברכין עליהן שהכל.


כל הפרות וירקות שסחטן והוציא מהן משקין, מברך על המשקין שהכל. וכן דבש הזב מן התמרים, כי אין שום משקה נקרא פרי, רק היין ושמן זית. והיין שהוא חשוב מאד, קבעו לו ברכה מיחדת, בורא פרי הגפן. ושמן זית שהוא גם כן חשוב, אם נהנה ממנו, בענין שהוא צריך לברך עליו, מברכין עליו בורא פרי העץ (כדלקמן סימן נ"ד סעיף ח')


פרות שאין דרכן לבשול אלא לאכלן חיין, אם בשלן, מברך על הרטב שהכל. אבל פרות שדרכן ליבשן ולבשלן והן שכיחים לרב ונטעי להו אדעתא דהכי, אם בשלן כדי לאכל הפרות וגם לשתות את הרטב מברך על הרטב בורא פרי העץ, ואפלו אינו אוכל מן הפרות


וכן קטניות וירקות, במקום שדרכן לבשלם, לאכלם וגם לשתות הרטב, מברך על הרטב בורא פרי האדמה, ואפלו אינו אוכל מן המאכל (והחלוק שבין זה למה שכתבתי בסעיף א', יש אומרים משום דהתם אין דרכן בכך לסחוט את הפרות או ירקות להוציא מימיהן, והכא דרכן בכך. ויש אומרים, משום דיותר נכנס טעם הפרי והירק במים שמבשלין אותן בהם, מאשר הוא במשקה שזב מהן)


אבל אם אין כונת הבשול רק בשביל הפרות או הירקות, אזי כשאינו אוכל מן הפרות והירקות אלא שותה את הרטב לבד, מברך שהכל. ואם בשלן עם בשר ביחד, אפלו אם כונת הבשול גם בשביל הרטב, לעולם מברך על הרטב שהכל, כי הבשר הוא העקר (ר"ב ר"ה).


פרות ששראן או בשלן רק בשביל הרטב, מברך עליו שהכל, ולכן מברכין על קאפע ועל טה שהכל. וכן על השכר, בין שהוא מתמרים בין שהוא משעורים.


ירקות או פרות שכובשין אותן במים שיתחמצו, אף על פי שדרכן בכך, כגון [קשואים, מלפפונים, סלק, כרוב] גורקען, אוגרקיס, ראהטע ריבען, צוויקעל, בוראקיס קרויטס. מכל מקום, אין מברכין על הרטב, כי אם שהכל. ואף על פי שטעם הירק והפרי ברטב, מכל מקום, הואיל ואין עקר הכבישה בשביל שיתנו טעם במים, אלא בשביל שגם המה בעצמם יתקנו על ידי הכבישה, לכן מברכין רק שהכל


ומכל מקום אם אכל תחלה את הירק וברך בורא פרי האדמה, ואחר כך רוצה לשתת גם הרטב, יש ספק אם צריך לברך על הרטב, כי שמא יצא בברכת בורא פרי האדמה, גם על הרטב. לכן לא יעשה כן.


וכן פרות וירקות וקטניות וכדומה, שבשלן במשקה, שיש לה טעם בעצמותו, כגון בחמץ או בחמיצה (בארשט) או בחלב, מברכין על הרטב שהכל. ואם אכל תחלה את המאכל, יש ספק אם אין הרטב נפטרה בברכה זאת (שם).


צמוקין שיש בהן לחלוחית כל כך, שאם היו דורכין אותן יצא מהן דבשן, אם כתשן ושרה אותן במים לצרך שתיה ולא לצרך אכילת הצמוקין, אם שרה שלשה ימים ותוסס, ולאחר שלשה ימים ערה מהם את המשקה לכלי אחר, הרי משקה זה יין גמור מברכין עליו בורא פרי הגפן, ולאחריו ברכה מעין שלש. ובכל מקום שצריכין כוס יין יוצאין בו


וצריכין לראות שיהיו הצמוקין יותר מחלק ששית שבמים, ומשערים את הצמוקין כמו שהיו בלחותן קדם שנתיבשו (עין שע"ת סימן ר"ד סעיף ה'). ודוקא כשנעשה על ידי שריה כמו שכתבתי, אבל אם בשל את הצמוקין במים, אינו נעשה יין על ידי הבשול (כן כתוב בספר החיים ודלא כמו שכתוב בספר חיי אדם הלכות שבת כלל ו' סעיף ו'). (ואם שרה או בשל את הצמוקין על דעת לאכול גם את הצמוקין, יש כמה ספקות בברכה שעל המשקה) (ר"ב ר"ד).


אם אכל שני דברים או אוכל ושותה, והאחד עקר אצלו והשני הוא טפל לו, שאין כונתו לאכלו, אלא בשביל העקר, ואם לא היה לו העקר לא היה אוכל כלל את הטפל, כגון שחלש לבו, וכדי לחזק לבו אוכל דג מליח או צנון, אלא מפני שהם דברים חריפים אוכל גם מעט פת, או דבר אחר למתק החריפות, וכן אם מתאוה לשתת יין שרף ושותה, ובכדי למתק החריפות אוכל אחריו מעט פת, או איזה פרי, מברך רק על העקר, ועל הטפל אינו צריך לברך לא לפניו ולא לאחריו


כי נפטר בברכה שעל העקר, וגם נטילת ידים אינו צריך


ודוקא אם אוכל את העקר תחלה ואחר כך את הטפל, ובשעה שברך על העקר היה דעתו לאכול גם את הטפל, או שהוא רגיל בכך, דהוי כאלו היתה דעתו לכך ואוכל את הטפל באתו מעמד, לאפוקי אם הלך בינתים לחדר אחר, שאז צריך לברך גם על הטפל.


וכן אם אוכל מתחלה את הטפל ואחר כך את העקר, כגון שרוצה לשתות יין או יין שרף, וכדי שלא לשתות אליבא ריקנא אוכל תחלה איזה דבר קטן, צריך לברך גם על הטפל. ואמנם כיון שהוא רק טפל עתה, יש אומרים, דירד מברכתו ואין מברכין עליו רק שהכל, ויש חולקין. ולהוציא את עצמו מידי ספקא, ישתה תחלה קצת מן העקר ויברך עליו לפטור את הטפל (רי"ב)


אם כונתו לשניהם, כגון שהוא שותה יין שרף ואוכל גם מיני כיסנין ודבשנין (האניג קוכען) או מרקחת וכדומה, צריך לברך על שניהם. ויברך תחלה על הכיסנין או המרקחת שהם חשובים, ואחר כך מברך על היין שרף, ומכל שכן אם אוכל פת כיסנין ושותה גם כן קאפע שצריך לברך על שניהם, דהינו תחלה על פת הכיסנין ואחר כך על הקאפע שהרי כונתו לשניהם.


שני מינים שנתבשלו יחד, אם כל מין מבדל לעצמו, מברך על כל מין בפני עצמו ברכה הראויה לו. אבל אם נתמעכו ונדבקו, אזי אזלינן בתר רבא, ומה שהוא הרב זהו העקר ומברכין עליו, והשני נפטר. אך אם אחד הוא מחמשת מיני דגן, אף על פי שהוא המעוט הוא העקר, כמו שכתבתי בסימן מ"ח סעיף י' עין שם (ר"ח רי"ב).


מאכל שנתן לתוכו חלב או מרק לאכלם ביחד, אם עקר כונתו המאכל, אזי מברך רק עליו, והחלב או המרק טפלים. ואם כונתו רק על המרק והחלב, מברך עליהם, והמאכל הוא טפל. ואם כונתו על שניהם (ואין ברכותיהן שוות), מברך תחלה על המאכל ואוכל ממנו מעט, ואחר כך מברך על המרק או על החלב. ואין הולכין בזה אחר הרב


ואפלו אם המאכל הוא מין דגן, אינו נחשב עקר לענין זה, (מאכל שנתבשל במים או בחלב, עין לעיל סימן מ"ח וסימן נ"ג) (סימן קס"ח ר"ב).


בשמים שחוקים שערבן עם סכר, הבשמים הם העקר ומברכין עליהם ברכה הראויה להן. על אגוז מוסקט בורא פרי העץ. על קנמון (צימרינד) בורא פרי האדמה. וכן על זנגביל (אונגבער) בורא פרי האדמה.


השותה שמן זית כמו שהוא, אינו מברך עליו כלל, מפני שהוא מזיק לו. ואם ערבו עם שאר דברים, הוא הטפל ומברך רק על העקר. אך אם יש לו מחוש שהוא צריך את השמן לרפואה, ובכדי שלא יזיק לו הוא מערבו בשאר דבר, מאחר שעקר כונתו על השמן, אף על פי שהוא המעט, מברך עליו ברכתו שהיא בורא פרי העץ ופוטר את הדבר האחר. ואם הוא צמא ועקר כונתו לשתות לצמאו, אלא שאגב הוא נותן בו שמן לרפואה, מברך רק על המשקה


וכן הדין אם נותן לתוך המשקה אגוז מוסקט או קנמון (צימרינד) או זנגביל, דאזלינן בתר הכונה.


כל מיני מרקחת, הדבש והסכר הן טפלים ומברכים על עקר הפרי ברכתו הראויה לו (ועין לעיל סימן נ"ב).


מי שיש לפניו מיני פרות הרבה, והוא רוצה לאכול מכלם, אם ברכותיהן שוות, יברך על זה שהוא חביב לו וחפץ בו יותר. ואם שניהן שוים לו בחביבות, אזי אם יש ביניהם ממין שבעה שנשתבחה בהן ארץ ישראל (עין לעיל סימן ז'), יברך על זה, אף על פי שאינו אלא חצי פרי והשאר הן שלמים. ואם אין ביניהם ממין שבעה, אם אחד שלם ואחד אינו שלם, שלם עדיף


וכן אם אין ברכותיהן שוות אלא שאחד ברכתו בורא פרי העץ, ואחד ברכתו בורא פרי האדמה, שצריך לברך על שניהם, אם האחד חביב עליו, יברך תחלה על החביב. ואם שניהם שוים לו, יברך תחלה על זה שהוא ממין שבעה, אפלו הוא חצי. ואם אין ביניהם ממין שבעה, שלם עדיף. ואם שניהם שלמים או שניהם חסרים, יקדים בורא פרי העץ לבורא פרי האדמה.


אם כלן הן ממין שבעה ושוים לו בחביבות, צריך להקדים את זה שהקדימו הפסוק. וארץ בתרא, שנאמר בפסוק, הפסיק את הסדר. נמצא לפי זה, כי תמרים קודמים לענבים, לפי שתמרים הם שני לארץ בתרא, וענבים הוא שלישי לארץ קמא. ודוקא ענבים. אבל יין, כיון שהוא דבר חשוב וקבעו לו ברכה לעצמו, הוא קודם לכל הפרות.


הא דיש מעלה למין שבעה, דוקא כשנגמרה הפרי. אבל פרי שלא נגמרה אין לה מעלה, דלא משתבח קרא במדי דלא חזי. וכן אם אוכלו שלא כדרך הנאתו, כגון הכוסס חטה, אין לה קדימה.


אם יש לפניו דבר שברכתו בורא פרי העץ או בורא פרי האדמה, וגם דבר שברכתו שהכל ורוצה לאכול משניהם, ברכת בורא פרי העץ וברכת בורא פרי האדמה קודמות, שהן חשובות, לפי שהן מבררות יותר, שאינן פוטרות אלא מין אחד, ושהכל היא ברכה כוללת הרבה. ואפלו אם זה שברכתו שהכל הוא חביב לו יותר, מכל מקום, צריך להקדים בורא פרי העץ או בורא פרי האדמה (רי"א).


ברכת בורא מיני מזונות קודמת גם לברכת היין, ומכל שכן ברכת המוציא, שהרי היא קודמת גם לברכת בורא מיני מזונות. ולכן בשבת ויום טוב כשמקדש על היין, צריך לכסות את הפת, שלא יראה בשתו, שמקדימין לו ברכת היין. וכן בשחרית שמקדש ואוכל אחר כך מיני מזונות, צריך לכסותן בשעת הקדוש (רי"א רע"א רצ"ט).


טעה וברך על לחם גמור בורא מיני מזונות או על פת כיסנין המוציא, יצא. אבל אם ברך על תבשיל אפלו ממיני דגן המוציא, לא יצא (חיי"א כלל נ"ח) טעה וברך על ענבים בורא פרי הגפן, יצא. וכן אם טעה בברכה אחרונה וברך על הגפן, יצא. שהרי גם הענבים פרי הגפן הם (ר"ח).


טעה וברך על פרי העץ בורא פרי האדמה, או שהיו שניהם לפניו וטעה והקדים לברך על פרי האדמה ונתכון לפטור בזה גם את פרי העץ, יצא, שהרי גם העץ יונק מן האדמה. אבל אם ברך על פרי האדמה בורא פרי העץ, לא יצא. ולכן אם הוא מספק באיזה פרי אם הוא פרי העץ או פרי האדמה ואי אפשר לו לברר בשום אפן, יברך עליו בורא פרי האדמה.


טעה וברך על היין בורא פרי העץ, אם נזכר מיד, יאמר תוך כדי דבור, בורא פרי הגפן. ואם לא נזכר מיד יצא בדיעבד (ר"ח).


על כל דבר אפלו על הפת ועל היין, אם טעה וברך שהכל יצא (ועין לעיל סימן נ' ס"ב).


אף על פי שלכתחלה צריך לדקדק ולכון על מה שהוא מברך (כמו שכתבתי בסימן נ' סעיף ג') מכל מקום בדיעבד אם טעה בכונה, כגון שלקח בידו כוס קסבר שהוא יין, וברך על דעת, שהוא יין, וקדם שאמר בורא פרי הגפן נזכר שהוא מים או שכר וסים שהכל נהיה בדברו, אינו צריך לחזור ולברך, דמשום טעות בכונה אינו צריך לחזור ולברך


וכל שכן אם טעה בהפוך, שהיה סבור שהוא שכר או מים וברך על דעת לומר שהכל, וקדם שאמר שהכל נזכר שהוא יין, וסים בורא פרי הגפן, שיצא. שהרי אפלו אם היה מסים כפי הכונה היה יוצא.


אפלו אם סים כל הברכה בטעות, אלא שנזכר תוך כדי דבור ותקן אמירתו, כגון שלקח כוס מים או שכר קסבר שהוא יין וברך בורא פרי הגפן, ונזכר מיד שהוא מים או שכר וסים שהכל נהיה בדברו, וכך היתה אמירתו, בורא פרי הגפן שהכל נהיה בדברו, יצא.


ואם לא נזכר תוך כדי דבור, צריך לברך מחדש ברכת שהכל אם הוא רוצה לשתת כוס זה. ואם היה בדעתו לשתות גם יין אחר, יקח יין וישתה מיד, ואינו צריך ברכה שניה כל שלא הפסיק בדבור (עין לעיל סימן נ' סעיף ד' וסעיף ה'). ואפלו טעם תחלה מן הכוס ועל ידי טעימתו נודע לו שהוא מים או שכר מכל מקום לא הוי הפסק בדיעבד (ולענין קידוש ע"ל ס' עז ס' יב).


ברך על הלחם ולא היה בדעתו לאכול יותר ממה שהכין לו, כגון שקנה לו לחם או גלסקא וסבר שיהיה לו די, ושוב נתאוה לאכול יותר ושלח לקנות לו עוד, אפלו יש לפניו עוד ממה שהכין לו בתחלה, מכל מקום, צריך לברך שנית המוציא על מה שהביאו לו, משום דהוי נמלך. אבל מי שיש לו לחם בביתו וחתך לעצמו חתיכה, שהיה סבור שיהיה לו די ואחר כך נתאוה ליותר וחתך לו עוד, אף על פי שאין לו עוד מן הראשון, אינו צריך לברך שנית, דזה לא מקרי נמלך, כי הדרך הוא כך.


ברך על הפרות שהוא אוכל והביאו לו אחר כך עוד פרות, אם בשעת הברכה היתה דעתו על כל מה שיביאו לו, אזי אפלו אם אין לו עוד מהראשונים, ואפלו אינן ממין הראשון אלא שברכותיהן שוות, אינו צריך לברך שנית על אלו שהביאו לו. ואם הוא נמלך ממש, דהינו שמתחלה לא היתה דעתו לאכול רק אלו שהם לפניו, ואחר כך נמלך לאכול יותר, אזי אפלו הם ממין הראשון וגם יש לפניו עוד גם מהראשונים, מכל מקום צריך לברך על אלו שהביאו לו.


ואם בתחלה היתה דעתו סתם לא כך ולא כך, אזי יש חלוק, שאם בשעה שהביאו לו השניים לא היה לו עוד מהראשונים צריך לברך שנית. אבל אם היה לו אז עוד מהראשונות, יש ספק אם צריך לברך שנית על השניים או אינו צריך. לכן טוב לזהר שכשהוא מברך, תהא דעתו על כל מה שיביאו לו. ואם לא היתה דעתו כך אלא בסתמא, כיון דאכא ספקא בברכה, יש לו למנוע את עצמו מלאכלם.


הביאו לו פרי שהוא חשוב וחביב עליו יותר מן הראשונים או שהוא ממין שבעה, אפלו יש לפניו עוד מהראשונים, צריך לברך על זה שהביאו לו, כי מה שאינו חשוב אינו יכול לפטור את החשוב דרך גררא, אלא דוקא כשנתכון לפטרו (כדלעיל סימן נ' סעיף י"א).


ברך על השכר ונתכון לפטור כל מה שיביאו לו מברכת שהכל, והביאו לו דגים, אינו צריך לברך על הדגים. אבל אם היתה דעתו סתם, אפלו אם בשעה שהביאו לו את הדגים עדין היה שכר לפניו, מכל מקום צריך לברך על הדגים. ולא דמי לפרות, אפלו שאלו תפוחים ואלו אגוזים, מכל מקום הכל מין אכל הוא. אבל שכר ודגים המה לגמרי שני מינים מחלקים. זה אכל וזה משקה, ואינן פוטרין זה את זה, אלא אם כן היו לפניו בשעת ברכה, או שהיתה דעתו עליהם (סימן ר"ו).


כל זאת לא מירי אלא באדם האוכל משלו, אבל אם הוא אוכל אצל חברו, כיון שברך על מין אחד, פוטר כל מה שיביאו לו אפלו אין לו עוד מהראשונים, דהכל תלוי בדעת הבעל הבית. אך אם נמלך ממש, אז צריך לברך שנית. ואם לא היה בדעת בעל הבית להביא יותר רק לבקשת האורחים נתן להם, גם כן אינן צריכין לברך, לפי שהאורחים סומכין בדעתם שהבעל הבית מסתמא יתן להם כל צרכם (סימן קע"ט ובחיי"א).


מי שבא לסעודה ונתנו לו כוס וברך עליו, ואחר כך שוב נתנו לו כוסות, אם המנהג הוא כן, מסתמא היתה דעתו על כלם ואינו צריך לברך עוד (קעד).


כשם שאסור לאדם להנות ממאכל או משקה קדם שיברך, כך אסור לו להנות מריח טוב קדם שיברך, עליו, שנאמר, כל הנשמה תהלל יה. איזהו דבר שהנשמה נהנית ממנו ואין הגוף נהנה ממנו. הוי אומר, זה הריח. אבל לאחריו אינו צריך לברך, משום דכשמפסיק הריח מחטמו, כבר עברה הנאתו והוי כמו אכל שנתעכל במעיו.


כיצד מברך על הריח הטוב. אם זה שיוצא ממנו הריח הוא פרי שהוא ראוי לאכילה, בין שהוא פרי העץ בין שהוא פרי האדמה, אף על פי שאינו ראוי לאכילה אלא על ידי תערובות, כגון אגוז מוסקט, ציטראן (לימון) ואתרוג (בשאר ימות השנה, חוץ מסכות שיתבאר בסימן קל"ז סעיף ז') מכל מקום כיון שעקרו לאכילה, מברך אשר נתן (ויש אומרים הנותן) ריח טוב בפרות. ודוקא כשנתכון להריח בו


אבל אם לא נתכון להריח אלא לאכילה, והריח בא לו ממילא, אינו צריך לברך על הריח. המריח בקאפע קלוי שיש לו ריח טוב, מברך אשר נתן ריח טוב בפרות.


אם זה שיוצא ממנו הריח הוא עץ או מין עץ, מברך בורא עצי בשמים. ולכן על ההדס ועל ורד שקורין ראזען ועל הלבונה וכיוצא בהם, מברכין בורא עצי בשמים, דכיון דעקרו אינו לאכילה אלא להריח לא הוי פרי. על פלפלין ועל זנגביל (אונגבער) יש אומרים דמברכין, ויש אומרים דאין מברכין, על כן אין להריח בהם.


על עשב וירק מברכין בורא עשבי בשמים (העי"ן בחירק והבי"ת רפויה, כי החירק היא תנועה קלה וגם הבי"ת של בשמים רפויה דסמוכה לאהו"י) והסימן לידע מה הוא עץ ומה הוא ירק, כל שהגבעול הוא קשה כגבעול של פשתן, ומתקים משנה לשנה ומוציא עלין, זהו עץ. ואותן שהגבעול לעולם רך, הוי עשבי בשמים.


אם אינו לא מין עץ ולא מין עשב כמו המוסק (פיזאם) מברך עליו בורא מיני בשמים. וכן על פטריות (שוועמליך) יבשות שיש להן ריח טוב, אם מריח בהן נראה לי דיש לברך בורא מיני בשמים.


על שמן אפרסמון הגדל בארץ ישראל, לחשיבותו שגדל בארץ ישראל קבעו לו ברכה בפני עצמו ומברכין עליו בורא שמן ערב.


ברך על של עץ עשבי בשמים, וכן להפוך, לא יצא. אבל אם ברך בורא מיני בשמים על כל המינים, יצא. ולכן בכל דבר שהוא מספק בברכתו, ואי אפשר לו להתברר, מברך עליו בורא מיני בשמים. ונראה לי דאם ברך על פרי העץ בורא עצי בשמים, יצא. ועל כן נראה לי כי על צפרן (נעגליך קרנפל) וכן על קלפת תפוח זהב (מעראנצען) ולימונים (ציטראנין) יש לברך בורא עצי בשמים.


שמן או מים שבשמו בבשמים, אם בעצי בשמים, מברך בורא עצי בשמים. ואם בעשבי בשמים, מברך בורא עשבי בשמים. ואם היו בו עצים ועשבים מברך בורא מיני בשמים. וכן בכל מקום שיש ריח מערב ממינים שונים, מברך בורא מיני בשמים. אם הוציאו הבשמים מן השמן ומן המים, יש ספק אם מברכין עליהם, כיון שלא נשאר שם העקר. על כן אין להריח בהם.


היו לפניו פרי המריח ועצי בשמים ועשבי בשמים ומיני בשמים, מברך על כל אחד ברכה הראויה לו, ומקדים לברך תחלה על הפרי ואחר כך על העץ, ואחר כך על עשבי בשמים ואחר כך על מיני בשמים.


מגמר, דהינו שמשימין בשמים על גחלים שיעלה ריח טוב, מברכין עליו משיעלה העשן קדם שיגיע לו הריח, כמו בכל ברכת הנהנין. אבל לא יברך קדם שעולה העשן, דבעינן ברכה סמוכה להנאה. אם המגמר הוא מין עץ, מברך עצי בשמים. ואם של עשב, עשבי בשמים. ואם של שאר מינים, בורא מיני בשמים. ודוקא כשמגמר בשביל להריח, אבל מה שמעשנין בשביל לבטל הסרחון כדרך שנותנין בשמים אצל המתים, אין מברכין עליו כלל.


וכן כל דבר שאינו עומד להריח, כגון בשמים המנחים בחדר לסחורה, וכן מגמר שמגמרין בו את הכלים, שלא נעשה להריח בעצמו, רק לתן ריח בכלים, אין מברכין עליהם, אף על פי שהוא מתכון להריח.


הנכנס לתוך חנות של בשמים או (אפאטהעק) בית מרקחת ונתכון להריח, מברך בורא מיני בשמים, כי הבשמים שבחנות עומדין להריח, דניחא ליה, לבעל החנות שיריחו בני אדם ויקנו. נכנס ויוצא נכנס ויוצא, אם היתה דעתו מתחלה לחזור, אינו צריך לברך. ואם הסיח דעתו או שיצא ושהה זמן מרבה או שנכנס לחנות אחרת, צריך לברך בכל פעם.


ריח שאין לו עקר, כגון בגדים שהם מגמרים, או שהיו בשמים מנחים בכלי וקלט ריח, וכן הממשמש באתרוגים או בשאר פרות המריחים ונשאר בידו או בבגדו ריח, אין מברכין עליו.


בסימן קנ"ב סעיף ח יבאר, דאסור להריח בבשמים של אשה. ובסימן קס"ז סעיף ו' יבאר דאסור להריח בריח שנעשה לעבודת כוכבים, ומכל שכן דאסור לברך עליהם (רס"ז רי"ז).


על שמועות טובות ששמע מפי אדם נאמן שראה את הדבר, ומכל שכן אם הוא בעצמו ראה את הדבר, אם היא טובה רק לו לבדו, מברך שהחינו. ואם היא טובה לו וגם לאחרים, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, הטוב והמטיב. כלומר, טוב לו וגם מטיב לחברו. אם בשעה שהוא רואה או שומע את השמועה אינו יכול לברך מחמת גופו או מחמת מקומו, יכול לברך אחר כך. וכן בברכת דין האמת (רכ"ב רכ"ג).


חיב האדם לברך את ה' יתברך שמו גם על הרעה, שנאמר, ואהבת את ה' אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך. בכל לבבך, בשני יצריך, ביצר טוב וביצר הרע (פרוש, גם כשהוא עוסק בעניני עולם הזה יקים בכל דרכיך דעהו, עין לעיל סימן ל"א). ובכל נפשך, אפלו הוא נוטל את נפשך. ובכל מאדך, בכל ממונך. דבר אחר, בכל מאדך, בכל מדה ומדה שהוא מודד לך, בין מדה טובה בין מדת פרענות, הוי מודה לו. מה הוא מברך


מה הוא מברך. על שמועות רעות מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם דין האמת. אם באו לו כמה שמועות בבת אחת, בין טובות בין רעות, די לו בברכה אחת. וחיב אדם לברך גם על הרעה בדעה שלמה ובנפש חפצה, כמו שהוא מברך על הטובה, שנאמר, חסד ומשפט אשירה לך ה' אזמרה. אם חסד אשירה ואם משפט, אשירה, כי גם הרעה לעובדי ה' יתברך שמו, היא שמחתם וטובתם, כיון שמקבל באהבה מה שגזר עליו ה' יתברך שמו, באמונתו, כי הכל כפרת עונותיו


נמצא כי בקבלת רעה זו, הוא עובד את ה', והעבודה היא שמחה לו (ברכות פ"ט. אורח חיים סימן רכ"ב).


הגיע אליו טובה או ששמע שמועה טובה, אף על פי שהדברים מראין שטובה זו תגרום לו רעה, כגון שמצא מציאה ואם ישמע הדבר למלך יקח כל אשר לו, מכל מקום מברך הטוב והמטיב. וכן נגעה אליו רעה או שמע שמועה רעה, אף על פי שהדברים מראים שרעה זו גורמת לו טובה, כגון, שבא לו שטף על שדהו ומזיק תבואתו, וכשיעבור השטף טובה היא לו, שהשקה את שדהו, מכל מקום מברך דין האמת, שאין מברכין על העתיד להיות אלא על מה שארע עתה (רכ"ב).


לעולם יהא אדם רגיל לומר: כל מה דעביד רחמנא לטב עביד.


ילדה אשתו זכר, מברך הטוב והמטיב, וגם האשה תברך כן. ואם מתה האשה בלדתה, מברך שהחינו, דהא ליכא הטבה לאחריני. וכן אם מת האב קדם שילדתו, היא מברכת שהחינו.


מת אביו או אחד משאר קרוביו, או אפלו אינו קרובו אלא שהוא אדם כשר, ומכל שכן תלמיד חכם שהוא מצטער עליו, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, דין האמת. ועל שאר אדם שאינו מצטער כל כך, אומר ברוך דין האמת בלא שם ומלכות. אם נשאר מאביו ממון לירש, מברך גם כן שהחינו. ואם יש לו עוד אחים לחלוק בירשה, אזי במקום ברכת שהחינו מברך הטוב והמטיב.


בנה או קנה בית או קנה כלים או מלבושים חשובים, אפלו היו לו כיוצא באלו תחלה, אלא שאלו לא היו שלו מעולם (לאפוקי מכרן וחזר וקנאן) והוא שמח בהם, מברך שהחינו. ויש לברך בשעת הקנין או גמר הבנין, אף על פי שעדין לא נשתמש בהם, כי אין הברכה אלא על שמחת הלב שהוא שמח בקניתן (רכ"ג).


וכשילבש המלבוש, יברך מלביש ערמים. ואף שכבר ברך שחרית מלביש ערמים, חוזר ומברך כשלובשו. אך אם לבשו שחרית, נפטר בברכה זאת. יש אומרים דהקונה כובע, כשמשימו בראשו יברך עוטר ישראל בתפארה, ובאזור יברך אוזר ישראל בגבורה. ויש חולקין, על כן טוב ללבשן פעם הראשונה שחרית ויכון לפטרן בברכות אלו שאומר אותן בסדר הברכות. קנה לו טלית של מצוה, אזי לאחר שעשה בו את הציצית, יברך שהחינו


ואם לא ברך אז, יברך בעטוף הראשון לאחר שברך להתעטף בציצית.


קנה כלים שישתמשו בהם הוא ובני ביתו, מברך הטוב והמטיב.


אם נתנו לו במתנה, מברך הטוב והמטיב, שהיא טובה לו, וגם להנותן טובה, כי אם זה המקבל הוא עני, הרי היא טובה להנותן שזכהו השם יתברך לתן צדקה. ואם המקבל הוא עשיר, שמח הנותן, שזה מקבל ממנו מתנה.


על ספרים חדשים שקנה, אינו מברך שהחינו, משום דמצות לאו להנות נתנו.


על דבר שאינו חשוב כל כך, כגון חלוק, או מנעלים ואנפלאות, אין לברך, ואפלו אם הוא עני ששמח בהם. ועשיר גדול שקנה כלים חדשים, שראוי לבינוני לשמח בהם, אלא שהוא לעשרו אינם חשובים אצלו כל כך ואינו שמח בהם, גם כן לא יברך.


נוהגין לומר למי שלבש בגד חדש: תבלה ותחדש. ועל מנעלים או שאר בגדים שנעשו מעורות, אפלו מבהמות וחיות טמאות, ואפלו אם העורות הם תפורים רק תחת הבגד, אין אומרים תבלה ותחדש, כי אם יחדש בגד כזה, צריכין מתחלה להמית בעל חי, וכתיב, ורחמיו על כל מעשיו.


פרי שהוא מתחדש משנה לשנה, בפעם הראשונה שהוא אוכלו, יברך שהחינו, ויברך תחלה שהחינו ואחר כך ברכת הפרי. ואם שכח וברך תחלה ברכת הפרי, יכול לברך גם אחר כך שהחינו ולא הוי הפסק. ואם לא ברך באכילה הראשונה, שוב אינו מברך. אם יש לפניו כמה מינים חדשים, די בברכת שהחינו אחת לכלם


שני מינים, אף על פי שהם דומים קצת, כמו דבדבנים מתוקים (קירשן) ודבדבנים חמוצים (וויינקסל), ואפלו אינן חלוקין בשמות אלא בטעם, כמו תאנים לבנות ותאנים שחורות, אם ברך שהחינו על מין אחד, כשנזדמן לו אחר כך מין השני, מברך גם עליו שהחינו כי שתי שמחות הן.


אם ברך שהחינו על ענבים, יש אומרים, דאין צריך לברך עוד שהחינו על היין החדש, כי שמחה אחת היא, שהיין יוצא מן הענבים, ויש אומרים, דמכל מקום צריך לברך שהחינו גם על היין החדש, משום דיש בו שמחה יתרה מבענבים. ועל כן טוב שאם ברך שהחינו על ענבים, אזי כששותה יין חדש, יברך תחלה שהחינו על איזה מין חדש לפטור גם את היין. אבל אם ברך תחלה שהחינו על היין, לכלי עלמא אינו מברך עוד על ענבים


וכל זה דוקא כשהוא שותה את היין כשהוא תירוש, שהוא נכר שהוא יין חדש. אבל אם אינו שותהו עד שהוא יין, אפלו לא ברך שהחינו על ענבים, אינו מברך עליו שהחינו, משום דאינו נכר בין חדש לישן.


אינו מברך שהחינו על הבסר אלא כשהבשילו האשכולות ענבים, וכן בכל פרי אחר גמרו.


נוהגין שאין מברכין שהחינו על הירקות ומיני לפתות, מפני שהן מתקימים זמן רב על ידי שמטמינין אותן בקרקע ובחול, וגם הן מצויין וגם אין בהם שמחה כל כך.


אין מברכין שהחינו על הריח, משום דמן הריח נהנית הנשמה, והנשמה היא נצחית.


עתיד אדם לתן דין וחשבון על כל מה שראתה עינו ולא אכל. ר' אלעזר הוה מצמצם ליה פריטי וקנה לו מכל דבר פעם אחת בשנה ואכל. (ירושלמי סוף קידושין)


הרואה את חברו לאחר שלשים יום (עין סימן שאחר זה סעיף י"ב) והוא חביב עליו מאד, ומכל שכן אדם שהוא גדול ממנו, כגון אביו או רבו, ושמח בראיתו, מברך שהחינו, אף על פי שבתוך הזמן קבל ממנו מכתב. ואם רואהו לאחר שנים עשר חדש, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, מחיה המתים, (מפני שנשכח מן הלב, כמו שהמת נשכח לאחר שנים עשר חדש, דכתיב נשכחתי כמת מלב הייתי ככלי אובד


מה כלי מי שאבד אותו ולא מצאו בתוך שנים עשר חדש מתיאש ממנו, אף המת נשכח מן הלב לאחר שנים עשר חדש), ואינו מברך שהחינו. אבל אם קבל ממנו מכתב בתוך הזמן, או ששמע בתוך הזמן משלומו, אינו מברך מחיה המתים, אלא שהחינו. ואין חלוק בין זכרים לנקבות, דאפלו האיש שהוא רואה את אשתו או אמו או אחותו או בתו, וכן האשה שהיא רואה את בעלה או אביה או אחיה או בנה, מברכין כן.


חברו שלא ראה אותו מעולם, אלא שעל ידי מכתבים שהריצו מזה לזה נעשו אוהבים, אם רואהו אחר כך, אינו מברך על ראיתו, דכיון שלא התראו מעולם פנים אל פנים, אין האהבה גדולה כל כך, שיהא שמח בראיתו (רכ"ה). (דין הטוב והמטיב על שנוי יין, כתוב בסימן מ"ט)


הרואה אילני מאכל שמוציאין פרח, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, שלא חסר בעולמו כלום וברא בו בריות טובות ואילנות טובים להנות בהם בני אדם. ואינו מברך אלא פעם אחת בכל שנה. ואם אחר מלברך עד שגדלו הפרות, לא יברך עוד. יש אומרים דאם לא ברך בפעם הראשונה שראה את הפרחים, שוב לא יברך (מחה"ש סימן רכ"ו)


על הזיקים, והוא כוכב היורה כחץ בארך השמים ממקום למקום, ונמשך אורו כשבט, ועל הכוכב שיש לו זנב ושבט של אורה, ועל רעידת הארץ, ועל רוחות שנשבו בזעף, ועל הברקים, על כל אחת מאלו מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם עושה מעשה בראשית. (ואינו מברך על הזיקים, כי אם פעם אחת בלילה, אף על פי שראה עוד כוכב אחר רץ. ועל הכוכב שיש לו זנב, כיון שברך עליו, אינו מברך עוד, אלא כשלא ראהו עד לאחר שלשים יום)


ועל הרעם, אם שמעו לאחר שעבר הברק מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם שכחו וגבורתו מלא עולם. ואם ראה את הברק ושמע את הרעם ביחד, מברך רק ברכה אחת, עושה מעשה בראשית. וכן אם ברך על הברק עושה מעשה בראשית, ובתוך כדי דבור להברק נשמע הרעם, אינו צריך לברך עליו, כי נפטר בברכה שעל הברק. אין מברכין על הברק או על הרעם אלא תוך כדי דבור. אבל אם הפסיק יותר, שוב לא יברך.


כל זמן שלא נתפזרו העבים, נפטר בברכה אחת. נתפזרו העבים והשמים נזדככו בין ברק לברק ובין רעם לרעם, צריך לחזור ולברך. והברקים שנראים בלא רעם אלא מחמת החם, אינם כברקים ממש ואין מברכין עליהם.


הרואה קשת, מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, זוכר הברית ונאמן בבריתו וקים במאמרו. אסור להסתכל הרבה בקשת (רכ"ט).


על הימים ועל ההרים הגבוהים המפרסמים בעולם מחמת גבהם, מברך עושה מעשה בראשית.


הרואה חמה בתקופתה והיא משמנה ועשרים לשמנה ועשרים שנה, שתקופת ניסן אז בתחלת ליל רביעי, מברכין ביום הרביעי בבקר כשהיא זורחת, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, עושה מעשה בראשית. וקדם הברכה יש לומר המזמור, הללויה, הללו את ה' מן השמים וגו', ואחר כך אומרים הברכה, ואחר כך אל אדון וכו', עד וחיות הקדש, ואחר כך מזמור השמים מספרים כבוד אל וגו', ואחר כך עלינו לשבח וקדיש.


לכתחלה יש לברך בבקר מיד בהנץ החמה משום דזריזין מקדימין למצות. וטוב אם אפשר לברך באספת עם, משום דברב עם הדרת מלך. (ויש להכריז ביום שלפניו למען ידעו להתאסף). אם אי אפשר להתאסף תכף בבקר אל יתאחרו בשביל זה, אלא כל אחד יברך מיד כשרואה זריחת השמש, כי ענין זריזין מקדימין דחי לענין ברב עם. ובדיעבד, אם לא ברך בבקר, יכול לברך עד שלש שעות של היום, ובשעת הדחק עד חצות היום


ולכן אם בבקר יש עננים המכסים אותה, ימתין עד קרוב לחצות, אולי תתגלה, ויברך בשם ומלכות. ואם לא נתגלתה, יברך בלא שם ומלכות. (שנת קדוש החמה היתה שנת תרכ"ט. ותהיה אם ירצה השם בשנת תרנ"ז, תרפ"ה, תשי"ג, תשמ"א. יהי רצון שנזכה לאור שבעת ימי בראשית) (רכ"ט).


מי שעשה לו הקדוש ברוך הוא נס שלא כדרך הטבע, כשרואה את המקום שנעשה לו שם הנס מברך, ברוך אתה ה', אלקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה (ועין לקמן סימן ס"א), וגם בנו ובן בנו, אפלו אותם שנולדו קדם שנעשה הנס גם כן מברכין. כיצד מברכין. בנו מברך, שעשה נס לאבי במקום הזה. ואם הם רבים, אומרים לאבינו. בן בנו אומר לאבותי. ואם הם רבים, אומרים לאבותינו


ומי שנעשה לו נסים הרבה, בהגיע לאחד מכל המקומות שנעשה לו נס, צריך להזכיר כל שאר המקומות, ויכלול כלם בברכה אחת ויאמר, שעשה לי נס במקום הזה, ובמקום פלוני. וכן בניו מזכירין כל שאר המקומות (רי"ח).


הרואה חכם גדול בתורה מישראל, מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם שחלק מחכמתו ליראיו, (לפי שישראל הם חלק אלה ודבקים בו, לכן אומר שחלק) והרואה חכם גדול בחכמת העולם מאמות העולם, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, שנתן מחכמתו לבשר ודם.


הרואה מלך ממלכי אמות העולם מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, שנתן מכבודו לבשר ודם. ואפלו אינו רואה את המלך ממש, אלא שהוא רואה בכבודו ויודע בברור שהמלך הוא שם, יכול לברך ברכה זו. וסומא יברך בלא שם ומלכות. ומצוה להשתדל לראות בכבוד מלכים. ואם ראה אותו פעם אחת, אל יבטל מלמודו לראותו, אלא אם בא אחר כך בחיל יותר ובכבוד גדול יותר.


הרואה קברי ישראל, מברך, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר יצר אתכם בדין וכו', ועל קברי עובדי כוכבים אומר, בושה אמכם מאד, חפרה יולדתכם, הנה אחרית גוים מדבר ציה וערבה (ירמיהו נ יב).


כל ברכות הראיה הנזכרות, אם חזר וראה אותם הדברים בעצמם, אינו חוזר ומברך, אלא אם כן היתה בין ראיה לראיה שלשים יום, דהינו חוץ מיום הראיה הראשונה וחוץ מיום הראיה הזאת, יהיה שלשים יום, אבל אם רואה דבר אחר כזה שראה אז, כגון מלך אחר, וקברים אחרים וכדומה, חוזר ומברך גם בתוך שלשים יום (רכ"ד).


הרואה כושי, וגחור, דהינו שהוא אדם הרבה. והלוקן, דהינו שהוא לבן הרבה, והקפח, דהינו שהוא ארך ודק, והננס, והדרקונה, דהינו מי שהוא מלא יבלות. ופתוי הראש, שכל שערותיו דבוקות זו בזו, ואת הפיל ואת הקוף, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם משנה הבריות. ואינו מברך אלא בפעם הראשונה, שהשנוי עליו גדול מאד.


הרואה את החגר, ואת הקטע, דהינו שנקטעו ידיו. ואת הסומא, ומכה שחין, ובהקן, והוא מי שמנמר בנקדות לבנות, אם הם ממעי אמם, מברך בפעם הראשונה, שהוא רואה אותם, משנה הבריות. ואם נשתנו אחר כך והוא מצער עליהם, מברך דין האמת.


הרואה אילנות טובות ובריות נאות, אפלו עובד כוכבים (שראה אותו בראיה בעלמא, כי אסור להסתכל בו), או בהמה, מברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, שככה לו בעולמו. ואין מברך עליהם אלא פעם ראשונה ולא יותר, לא עליהם ולא על אחרים, אלא אם כן היו נאים מהם (רכ"ה).


ארבעה צריכים להודות. יורדי הים כשיגיעו למחוז חפצם, וכן הולכי מדבריות או בשאר דרך שמחזק שיש בו סכנה, כשיגיעו למחוז חפצם, ובכלל זה גם מי שהיה בסכנה אחרת ונצל הימנה, כגון שנפל עליו כתל או נגחו שור או שבאו עליו לסטים בדרך ושודדי לילה ונצל מהם וכדומה, ומי שהיה חולה שיש בו סכנה, כגון מכה של חלל, או שהיה מוטל במטה שלשה ימים מחמת החלי ונתרפא והולך על בריו. ומי שהיה חבוש בבית האסורים, אפלו רק על עסקי ממון ויצא


וסימנך וכל החיי"ם יודוך סלה, חולה, יסורים, ים, מדבר. מה מברך. ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, הגומל לחיבים טובות שגמלני כל טוב. והשומעים אומרים, מי שגמלך טוב הוא יגמלך כל טוב סלה.


צריך לברך ברכה זאת בפני עשרה, חוץ ממנו, ושנים מהם יהיו תלמידי חכמים שעוסקים בהלכות, שנאמר, וירוממוהו בקהל עם ובמושב זקנים יהללוהו. ואם אינם נמצאים לו תלמידי חכמים, אינו מעכב. ונוהגין לברך כשעולה לתורה, לאחר שברך ברכה אחרונה. ולכתחלה אין לאחרה יותר משלשה ימים. ולכן אם נצל ביום ב', יברך מיד בלא ספר תורה, ולא ימתין עד יום ה'. וכן אם היה אבל, שאינו רשאי לעלות לתורה, לא ימתין אלא יברך מיד


אך יברך מעמד בפני עשרה כמו שכתבתי. ובדיעבד אם אחר יותר משלשה ימים, יכול לברך גם אחר כך (רי"ט).


מי שנעשה לו נס, יש לו להפריש לצדקה ממון כפי השגת ידו, ויחלק ללומדי תורה. ויאמר: הריני נותן מעות אלו לצדקה, ויהי רצון שיהא נחשב כאלו הקרבתי תודה (ועין סדר אמירת קרבן תודה בספר חיי אדם סוף חלק ראשון). וטוב וראוי לו לתקן איזה צרכי רבים בעיר, ובכל שנה ביום הזה יתבודד להודות לה' יתברך שמו ולשמוח ולספר את הנס (סימן רי"ח ובחיי"א).


הנכנס להקיז דם, וכן קדם שיאכל או ישתה או יעשה איזה דבר לרפואה, יתפלל קדם תפלה קצרה, ויאמר: יהי רצון מלפניך ה' אלהינו ואלהי אבותינו, שיהיה לי עסק זה לרפואה, כי רופא חנם אתה. ואם דבר זה שהוא אוכל או שותה לרפואה צריכין לברך עליו (עין לעיל סימן נ' סעיף ח'), יאמר תחלה תפלה זאת, ואחר כך יברך (כן נראה לי, שלא להפסיק בין הברכה לאכילה). לאחר שהקיז דם, מברך ואומר: ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, רופא חולים.


המתעטש אומר לו חברו: אסותא. והוא יאמר לו: ברוך תהיה. ואחר כך אומר, לישועתך קויתי ה', דהמתפלל על חברו, הוא נענה תחלה.


המתפלל על מה שעבר, כגון ששמע קול צוחה בעיר, ואומר: יהי רצון שלא יהא קול זה בתוך ביתי. או שהיתה אשתו מעברת ולאחר ארבעים יום מעבורה מתפלל ואומר: יהי רצון שתלד אשתי זכר, הרי זו תפלת שוא, כי מה שהיה היה. אבל בתוך ארבעים יום מועילה תפלה ויכול להתפלל. ולאחר ארבעים יום יכול להתפלל, שיהא הולד זרע של קימא, טוב לשמים וטוב לבריות.


הנכנס למד את גרנו וכיוצא בו יתפלל ויאמר, יהי רצון מלפניך ה' אלהי שתשלח ברכה בכרי הזה. התחיל למד, אומר, ברוך השולח ברכה בכרי הזה (ואומר בלא שם ומלכות). מדד ואחר כך התפלל, הרי זו תפלת שוא, שאין הברכה מצויה אלא בדבר הנעלם מן העין (ר"ל).


מי שנעשה בנו בר מצוה, כשעולה לתורה בפעם הראשונה, לאחר שברך ברכה אחרונה על ספר התורה, מברך האב ואומר, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר פטרני מענשו של זה (עין בספר חיי"א). ומצוה על האדם לעשות סעודה ביום שנעשה בנו בר מצוה, דהינו ביום שנכנס לשנת הארבע עשרה. ואם הנער דורש, הוי סעודת מצוה אפלו אינה באותו יום (רכה).


אם היתה עצירת גשמים, אפלו במדינותינו שהגשמים תדירים ואינן נעצרין כל כך, אם ארע שנעצרו כל כך עד שהיה העולם בצער, אזי כשירדו הגשמים, אם ירדו כל כך ורבו על הארץ שמעלים אבעבועות מן המטר והולכין זה לקראת זה, צריכין לברך עליהם.


מה מברך. אם אין לו שדה, אומר: מודים אנחנו לך ה' אלהינו, על כל טפה וטפה שהורדת לנו, ואלו פינו מלא שירה כים וכו' (כמו שהוא בברכת נשמת) עד ויקדישו וימליכו את שמך מלכנו. ברוך אתה ה', אל רב ההודאות ותשבחות. ואם יש לו שדה בשתפות עם ישראל אחר, מברך הטוב והמטיב. ואם אין לו שתף ישראל בשדה, אף על פי שיש לו אשה ובנים, מברך שהחינו. ברכת הטוב והמטיב וברכת שהחינו, מברך אף על פי שאינו רואה את הגשמים, אלא שהוא שומע שיורדים גשמים


אבל ברכת מודים אנחנו, אינו אומר אלא מי שהוא רואה את הגשמים.


צריך לזהר מאד שלא להונות את חברו. וכל המאנה את חברו, בין שהמוכר מאנה את הלוקח, בין שהלוקח מאנה את המוכר, עובר בלאו, שנאמר, וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך אל תונו איש את אחיו. והיא השאלה הראשונה ששואלין את האדם בשעה שמכניסין אותו לדין, נשאת ונתת באמונה (חו"מ רכז, שבת לא. ועין באורח חיים קנה, וביו"ד רמו).


כשם שיש אסור אונאה במשא ומתן, כך יש אסור אונאה בשכירות ובקבלנות ובחילוף מטבע.


הנושא ונותן באמונה, אינו חושש לאונאה. כיצד. חפץ זה בכך וכך לקחתיו, כך וכך אני רוצה להשתכר בו, אף על פי שהוא נתאנה בלקיחתו, וכל המתאנה אינו רשאי להונות אחרים בשביל זה, מכל מקום זה מתר, שהרי זה כמפרש לו, שלא יסמך על שוי המקח אלא על הדמים שנתן הוא בעדו.


מי שיש לו איזה דבר למכור, אסור לו ליפותו כדי לרמות בו, כגון להשקות בהמה מי סבין שמנפחין וזוקפין שערותיה כדי שתראה שמנה, או לצבוע כלים ישנים כדי שיתראו כחדשים, וכל כיוצא בזה.


וכן אסור לערב מעט פרות רעים בהרבה פרות יפים כדי למכרם בחזקת יפים, או לערב משקה רע ביפה. ואם היה טעמו נכר, מתר לערב, כי הלוקח ירגיש.


מתר לחנוני לחלק קליות ואגוזים לתינוקות, כדי להרגילם שיקנו ממנו. וכן יכול למכור בזול יותר מהשער, כדי שיקנו ממנו, ואין בני השוק יכולין לעכב עליו.


המודד או שוקל חסר לחברו או אפילו לנכרי, עובר בלאו, שנאמר, לא תעשו עול במדה במשקל ובמשורה (ועין לקמן סימן קפ"ב סעיף א' וסעיף ד'). וענש המדות והמשקלות קשה מאד, שאי אפשר למודד או לשוקל שקר לשוב בתשובה הגונה, שאינו יודע מה ולמי ישיב. ואף שיעשה צרכי רבים, אין זאת תשובה הגונה. (רל"א).


כתיב, לא יהיה לך בכיסך אבן ואבן גדולה וקטנה, לא יהיה לך בביתך איפה ואיפה גדולה וקטנה, אבן שלמה וצדק יהיה לך, איפה שלמה וצדק יהיה לך וגו'. ותבת בכיסך וכן תבת בביתך, נראות לכאורה כמיתרות, ודרשו רבותינו זכרונם לברכה, לא יהיה לך בכיסך, ממון. מה טעם, משום אבן ואבן. לא יהיה לך בביתך, צרכיך. מה טעם, משום איפה ואיפה. אבל אבן שלמה וצדק אם יהיו בביתך, יהיה לך ממון


וכן איפה שלמה וצדק אם יהיו בביתך, יהיו לך צרכיך. עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה, מה יעשה אדם ויתעשר. ישא ויתן באמונה, ויבקש רחמים ממי שהעשר שלו, שנאמר, לי הכסף ולי הזהב (נדה דף ע').


צריך למדוד ולשקול בעין יפה, שיהיה עודף על המדה, שנאמר, איפה שלמה וצדק יהיה לך. מה תלמוד לומר וצדק. אמרה תורה, צדק משלך ותן לו (בבא בתרא פח: חושן משפט סימן רל"א סעיף י"ד)


צריך למדוד כמנהג המדינה ולא ישנה כלל. מקום שנהגו לגדוש, לא ימחוק אפילו ברצון הלוקח שפחת לו מדמים. ומקום שנהגו למחוק, לא יגדוש אפילו ברצון המוכר שמוסיף לו דמים, כי התורה הקפידה על עוות המדות, פן תצא תקלה על ידי זה, שיראה הרואה שמודדין כך וידמה לו שכך היא מדת העיר, וימדד כן לאחר שאינו יודע גם כן את המנהג ויטעהו.


חיבים ראשי הקהל להעמיד ממנים שיהיו מחזרים על החניות. וכל מי שנמצא אתו מדה חסרה או משקל חסר או מאזנים מקלקלים, רשאים להכותו ולקנסו כנראה בעיניהם.


אסור לאדם להשהות מדה חסרה בביתו או בחנותו, אף על פי שאינו מודד בה. ואם משהה, עובר בלאו, שנאמר, לא יהיה לך בכיסך אבן ואבן גדולה וקטנה, לא יהיה בביתך איפה ואיפה גדולה וקטנה. ואפלו לעשות את המדה עביט למי רגלים, אסור, שמא יבא מי שאינו יודע וימדד בה. ואם יש מנהג בעיר שאין מודדין אלא במדה הרשומה ברשם הידוע וזו אינה רשומה, מתר להשהותה.


המחזר אחר דבר לקנותו או לשכרו, בין קרקע בין מטלטלים, בין מנכרי בין מישראל, וכבר השוו על הדמים, וקדם שגמרו את הקנין, בא אחר וקנאו או שכרו, נקרא רשע. אבל אם עדין לא השוו על הדמים, אלא שהמוכר רוצה בכך והקונה רוצה בפחות, מתר לאחר לקנותו. ואסור להשיג גבול רעהו בשכירות בתים וכדומה מנכרי (רל"ז).


הנותן מעות לחברו לקנות לו קרקע או מטלטלין, והלך השליח וקנה את החפץ במעותיו בשביל עצמו, הרי זה רמאי. ואם קנאו ממעות של המשלח, מחיב לתנו לו, אף על פי שקנאו לעצמו.


מי שנתן אפילו רק מקצת דמים על המקח או שרשם על המקח סימן בפני המוכר, או שאמר לו המוכר רשם מקחך, אף על פי שהוא בענין שלא קנה בזה, מכל מקום כל החוזר בו, בין הלוקח בין המוכר, לא עשה מעשה ישראל וחיב לקבל מי שפרע, דהינו שאוררין אותו בבית דין ואומרים, מי שפרע מאנשי דור המבול ומאנשי דור הפלגה ומאנשי סדום ועמורה וממצרים שטבעו בים, הוא יפרע ממי שאינו עומד בדבורו.


וראוי לו לאדם לעמד בדבורו, שאפלו לא נתן עדין מעות, ולא רשם את הדבר ולא נגמר הקנין, אם השוו על המחיר, אין לשום אחד מהם לחזור,ומי שהוא חוזר, בין הלוקח ובין המוכר, הרי זה ממחסרי אמנה, ואין רוח חכמים נוחה הימנו, כי ראוי לאיש ישראל לעמד בדבורו, כמו שנאמר שארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב


וירא שמים יש לו לקים אפלו מחשבת לבו, שאם חשב וגמר בלבו למכר לו בסכום זה, והלה לא ידע ממחשבתו, והוסיף לו על סכום זה, לא יקח ממנו כי אם סכום זה שגמר בלבו, לקים מה שכתוב, ודובר אמת בלבבו. וכן הלוקח שגמר בלבו לקנות בסכום כך וכך, אין לו לחזר בו. וכן כל כיוצא בזה בשאר דברים שבין אדם לחברו, יש לו לקים מחשבות לבו, אם גמר בלבו לעשות איזה טובה ויש בידו לעשותה


אבל צרכי עצמו, כל שאין בהם סרך מצוה, אין צריך לקים אפלו מוצא שפתיו (סימן ר"א ר"ד וז"ש הלכות מכירה).


וכן מי שאומר לחברו, לתן לו איזה מתנה קטנה, שזה סמך בדעתו שבודאי יתן לו, אם חזר ולא נתן לו, הרי זה ממחסרי אמנה. אבל במתנה מרבה אין בה חסרון אמנה, שהרי זה לא סמך דעתו על זה. ומכל מקום בשעה שהוא אומר לתן לו, צריך להיות בדעת גמורה, ולא יהא בדעתו לשנות, כי לדבר אחד בפה ואחד בלב, אסור מן התורה, שנאמר איפת צדק והין צדק יהיה לכם. מה תלמוד לומר הין צדק, והלא הין בכלל איפה הוא, אלא שיהא הן שלך ולאו שלך צדק. וכל זאת לעשיר


וכל זאת לעשיר. אבל האומר לתן לעני, בין מתנה מעטת בין מתנה מרבה, אינו יכול לחזר בו מן הדין, מפני שנעשה כמו נדר. ואפלו גמר בלבו לתן, צריך לקים מחשבתו (סימן ר"ד רי"ב רמ"ט. וביורה דעה סימן רנ"ח וז"ש).


הרוצה למכר קרקע או בית, ובאו שנים, כל אחד אומר: אני אקח בדמים אלו, ואין אחד מהם בעל המצר, אם היה אחד מהם מיושבי עירו והשני מעיר אחרת, בן עירו קודם. היו שניהם מיושבי עירו ואחד מהם שכנו, שכנו קודם. ואם השני הוא חברו הרגיל עמו ושכנו אינו רגיל עמו כלל, חברו קודם. היה אחד מהם חברו ואחד מהם קרובו, חברו קודם, שנאמר טוב שכן קרוב מאח רחוק. אבל לשאר כל אדם, קרובו קודם, חוץ מתלמיד חכם שקודם ואפלו לשכנו וחברו הרגיל אצלו


אבל אם היה אחד מהם בעל המצר, הוא קודם לכלם. ואפלו לאחד שמכרו לאחר, יכול בעל המצר לתן את הדמים להלוקח ולסלק אותו. ואפלו לאחר שמכרו לאחר, יכול בעל המצר לתן את הדמים להלוקח ולסלק אותו. ואפלו הלוקח הוא תלמיד חכם ושכן וקרוב למוכר, והמצרן הוא עם הארץ ורחוק מן המוכר, המצרן קודם ומסלק את הלוקח. וכל קדימות אלו, מצות חכמים הם, לקים מה שנאמר ועשית הישר והטוב בעיני ה' (סימן קע"ה ורז"ש).


כשם שאונאה אסורה במקח וממכר, כך אסורה אונאה בדברים, שנאמר ולא תונו איש את עמיתו ויראת מאלהיך, זו אונאת דברים. וגדולה אונאת דברים מאונאת ממון, שזה נתן להשבון וזה לא נתן להשבון, זה בממונו וזה בגופו. והצועק על אונאת דברים, נענה מיד. וצריך לזהר ביותר מאונאת אשתו, שלא לצערה בדברים, לפי שהאשה רכה בטבע, ועל צער מעט היא בוכה, והשם יתברך מקפיד על הדמעות, ושערי דמעות לא ננעלו.


כיצד הוא אונאת דברים. לא יאמר לחברו, בכמה אתה רוצה לתן חפץ זה, והוא אינו רוצה לקנתו. היה אחד מבקש לקנת תבואה, לא יאמר לו, לך אצל פלוני, והוא יודע שאין לו למכר. אם היה חברו בעל תשובה לא יאמר לו, זכור מעשיך הראשונים. אם באו יסורים על חברו, רחמנא לצלן, לא יאמר לו כדרך שאמרו חברי איוב לאיוב, הלא יראתך כסלתך וגו', זכר נא מי הוא נקי אבד, (והם שאמרו לו כן, מפני שהיה מעות דברים כלפי השגחת השם יתברך ומדותיו)


אם שאלו מאתו איזה דבר חכמה, לא יאמר למי שאינו יודע אותה חכמה, מה אתה תשיב בדבר הזה. וכן כל כיוצא בדברים אלו שהם צער הלב.


מי שיש לו שם כנוי לגנאי, אף על פי שהוא רגיל באותו כנוי, ואינו מתביש בו, אם זה כונתו לבישו, אסור לקרתו בכנוי זה, משום אונאת דברים.


אסור לגנב דעת הבריות (פרוש לרמות בדברים, אף על פי שאין בו חסרון ממון), אפלו דעת עובד כוכבים. ולכן אסור למכר לו בשר נבלה בחזקת שחוטה. אם מוכר איזה דבר שיש בו מום, אף על פי שהדבר שוה כמו שהוא מוכרו לו, מכל מקום צריך להודיע להלוקח את המום (ועין לקמן סימן קפ"ב סעיף ד') (ובמתנה לכא משום גנבת דעת).


לא יבקש מחברו שיאכל אצלו כשהוא יודע שלא יאכל. לא יתן לו מתנה כשהוא יודע שלא יקבל, וכן כל כיוצא בזה, שהוא אחד בפה ואחד בלב, יראה לחברו שהוא מכבדו, ואין כונתו שלמה, אסור, אלא יהא תמיד פיו ולבו שוים, וינהג בשפת אמת ורוח נכון ולב טהור.


כל דבר שאסור מן התורה באכילה, אף על פי שהוא מתר בהנאה, אם הוא דבר המיחד למאכל, אסור לעשות בו סחורה או להלוות עליו. ואפלו לקנתו להאכילו לפועלו אינו יהודי, אסור. אבל דבר שאינו עומד לאכילה, כגון סוסים וחמורים, מתר לעשות בהם סחורה. וחלב גם כן מתר בסחורה, שהרי נאמר בו, יעשה לכל מלאכה.


אם נזדמן לאדם באקראי דבר אסור, כגון, שצד דגים ועלה במצודתו דג טמא, וכן מי שנזדמנה לו נבלה וטרפה בביתו, מתר למכרן, כיון שלא נתכון לכך. וצריך למכרן מיד, ולא ימתין עד שתהא שמנה אצלו. ויכול למכרן גם על ידי שליח, אף על פי שהשליח ירויח בו. אבל לא שיקנה השליח לחלוטין, דאם כן, הוא אצלו סחורה.


וכן מתר לגבות בחובו דברים טמאים וימכרם מיד, דאסור להשהותן כדי להשתכר בהם, אבל מתר להשהותן בכדי שלא יפסיד מן הקרן.


דבר שאין אסורו אלא מדרבנן, כגון גבינות של נכרי, מתר לעשות בו סחורה.


לפי שנפשו של אדם בטבעו חומד ומתאוה אל הממון, וקרוב יותר שיהא האדם נכשל באסור רבית מבשאר אסורין שבממון, כי בגזל ואונאה וכדומה, הרי משגיח על עצמו שלא יהא נגזל ושלא יתאנה, וגם זה שהוא רוצה לגזול או להונות את חברו, לפעמים הוא נמנע מחמת בושה או מחמת יראה, מה שאין כן ברבית, כי הלוה נותן לו ברצונו הטוב, והוא שמח, כי מצא מקום ללוות על כל פנים ברבית, וגם המלוה חושב בדעתו


כי הרי הוא עושה טובה גדולה עם הלוה שיוכל להרויח בממון זה כפלי כפלים יותר מן הרבית, ולכן נקל מאד שיהא אדם נתפתה חס ושלום מן היצר הרע להיות נכשל באסור זה


על כן החמרה תורתנו הקדושה מאד באסור זה, והרבה לאוין נאמרו בו, המלוה עובר בששה לאוין, ולא יקום בתחית המתים, שנאמר בנשך נתן ותרבית לקח וחי, לא יחיה. הלוה עובר בשלשה לאוין, הסופר, והעדים והערב עוברים כל אחד בלאו אחד. וכן הסרסור שהיה ביניהם או שסיע לאחד מהם, כגון שהורה מקום להלוה ללוות או שהורה מקום להמלוה להלוות, גם כן עובר בלאו אחד (יו"ד קס).


מי שנכשל ולקח רבית, מחיב להחזירהו (מלבד רבית מקדמת ורבית מאחרת דלקמן עין סעיף ו') (קס"א).


אפלו לא פסק עמו את הרבית בשעת הלואה, אלא שהלוה לו בחנם עד זמן פלוני, או שמכר לו איזה סחורה בהקפה עד זמן פלוני, או שחיב לו בענין אחר לשלם לו, יהיה מאיזה ענין שיהיה, ובהגיע זמן הפרעון פוסק לו איזה דבר בשביל שירחיב לו את הזמן, גם זאת היא רבית.


אפלו אם הלוה נותן לו יותר מדעתו בשעת הפרעון, שלא התנה עמו, ואינו אומר שנותנו לו בשביל רבית, גם כן אסור.


אפלו אומר לו הלוה בשעת נתינת הרבית שהוא נותנה לו במתנה, גם כן אסור לקבלה ממנו. אבל אם כבר לקח ממנו רבית, והמלוה עושה תשובה, ורוצה להחזירה להלוה והוא מוחל לו, מתר.


אסור להקדים את הרבית או לאחר אותה. כיצד. היה ראובן רוצה ללוות משמעון מעות, ומקדים ושולח לו מתנה ופרש לו בשביל שילוהו, או שהיא מתנה מרבה, דמסתמא הוי כאלו פרש לו שהיא בשביל שילוהו, זוהי רבית מקדמת. לוה ממנו והחזיר לו מעותיו, והיה שולח לו מתנה בשביל מעותיו שהיו בטלות אצלו, זוהי רבית מאחרת.


אם אחד מלוה מעותיו לחברו על זמן מה, כדי שיחזור זה וילוהו פעם אחרת סך יותר לזמן כזה או סך כזה לזמן ארך יותר, זוהי רבית גמורה. ואם מלוה לו על מנת שילוה לו פעם אחרת סך כזה לזמן כזה, יש אומרים שגם כן אסור, ויש אומרים דמתר. ויש להחמיר. אך אם לא התנו כן אלא שהוא מלוה לו ברצונו פעם אחרת, אף על פי שאינו עושה כן, אלא מחמת שזה גם כן כבר הלוהו, בזה יש להקל.


צריך המלוה לזהר שלא להנות מן הלוה, שלא מדעתו כל זמן שמעותיו בידו, אפלו בדבר שהיה עושה לו אף אם לא הלוהו. שכיון שנהנה שלא ברשותו, נראה שסומך עליו שבשביל מעותיו שבידו ימחל לו. אבל אם נהנה ממנו מדעתו, מתר בדבר שהיה עושה לו אף אם לא הלוהו, ובלבד שלא יהא דבר של פרהסיא (ק"ס).


אם לא היה הלוה רגיל להקדים להמלוה שלום בפעם אחרת, אסור להקדים לו, ואסור לכבדו באיזה כבוד בבית הכנסת או במקום אחר, אם לא היה רגיל כן גם בפעם אחרת. וכן שאר רבית דברים בעלמא אסור, שנאמר נשך כל דבר אשר ישך, אפלו דבור אסור


וכן המלוה מזהר על ריבית דברים, כגון אם אומר להלוה, הודיעני אם יבא פלוני ממקום פלוני, אף על פי שאינו מטריחו אלא באמירה בעלמא, אם לא היה רגיל עמו בזה קדם לכן, ועתה סומך על הלואתו לצוות עליו, מפני שהוא נכנע לו, הרי זה רבית


ואם תאמר, והא כתיב, עבד לוה לאיש מלוה, זהו אינו אלא לענין אם נפל ביניהם דין ודברים, ואומר המלוה, נלך לבית דין הגדול לדון שם, והלוה אומר לדון כאן, מחיב הלוה לילך כמו שרוצה המלוה, והמלוה אינו מחיב ללכת לבית דין הגדול שבמקום אחר, משום שנאמר עבד לוה לאיש מלוה (סימן ק"ס וסימן קס"ו, ובחו"מ סימן י"ד).


אפלו טובת הנאה שאינה ממון, אסור להמלוה להנות מן הלוה, כגון שאם המלוה הוא בעל מלאכה, והלוה הזה אין דרכו לתן לו מלאכה בפעם אחרת, רק עתה מחמת שהלוהו רוצה לתת לו מלאכתו, אסור (קס).


אסור להלוות לאחד סאה תבואה שיחזיר לו אחר כך סאה תבואה, אפלו מין במינו, כי שמא תתיקר בינתים התבואה ונמצא זה מחזיר יותר ממה שלוה. אך יעשנו דמים, שאם תתיקר התבואה לא יתן לו רק הדמים. ואם יש ללוה אפלו רק מעט ממין זה, מתר ללוות אפלו כמה כורין. וכן אם יש לאותו מין שער קבוע בשוק, מתר ללוות, אף על פי שאין ללוה כלום מזה המין. וכל זה, במין במינו


וכל זה, במין במינו. אבל מין בשאינו מינו, כגון להלוות סאה חטין בסאה דחן, אסור בכל ענין, אף על פי שהן בשער אחד ויש לו דחן. ובדבר קטן שאין דרך להקפיד ביוקרא וזולא, מתר בכל ענין. ולכן מתרת אשה להלוות ככר לחם לחברתה (קס"ב).


המלוה מעות על משכון בית או שדה או מקום בבית הכנסת והמלוה יקח את הפרות מהמשכון, צריך להיות בנכיתא, דהינו שינכה לו מן החוב דבר קצוב לכל שנה, שזו תהיה השכירות שנותן המלוה. ואפלו השכירות שוה יותר ממה שקצבו ביניהם, מתר. אבל לא יחזר המלוה וישכירו להלוה עצמו. ועוד יש בענין משכנתא, הרבה חלוקי דינים, ואין לעשות כי אם על פי שאלת חכם.


דבר שיש לו שער ידוע, אסור למכרו ביותר מן השער מפני שממתין לו את המעות. אבל דבר שאין לו שער ידוע, אף על פי שאם היה נותן לו עתה את המעות, היה נותנו לו בפחות, ובשביל שהוא ממתין את המעות מוכר לו קצת ביותר, מתר. ובלבד שלא יעלהו הרבה (וכתוב בחוות דעת, דהינו שתות או יותר) עד שנכר לכל שבשביל המתנת המעות הוא מעלהו. וגם אם לא מעלהו הרבה, אלא שהוא מפרש ואומר, אם תתן לי מיד את המעות, הרי הוא לך בעשרה, ואם בהקפה, תתן לי באחד עשר, אסור


וכן אם הקונה קונה את הסחורה ביקר כדי למכרה מיד ולהפסיד בשביל שיהיו המעות בידו איזה זמן, גם כן אסור (מהרלב"ח ועין חתם סופר סימן קל"ז).


מי שיש לו שטר חוב על חברו מתר למכרו לאחר בפחות, ואפלו קדם זמן הפרעון. ויכתב המוכר להלוקח, אני מוכר לך שטר זה, וקני לך איהו וכל שעבודו. וצריך שיהא האחריות על הלוקח. רק אחריות שבא מחמת המוכר, כגון שהשטר פרוע וכדומה, יכול להיות על המוכר. וכשם שיכול למכר את השטר לאחר בפחות, כמו כן יכול למכרו גם להלוה בעצמו.


ובאפן זה יכולין להועיל, כגון ראובן שצריך למעות בניסן, הולך אצל שמעון, ושמעון נותן לו שטר חוב על עצמו, שהוא חיב לפרע לראובן מאה זהובים בחדש תשרי (וכנגד זה נותן גם ראובן שטר חוב כזה לשמעון, שהוא חיב לפרוע לו מאה זהובים בתשרי, כדי שיהא שמעון בטוח), והולך ראובן ומוכר את שטר החוב שיש לו על שמעון ללוי עתה בניסן בעד תשעים זהובים (חוות דעת) (ומכל שכן שאם יש לשמעון שטר חוב על יהודה אשר זמן הפרעון הוא לאחר זמן


שהוא יכול למכרו לראובן בהקפה עד הזמן וראובן יתן לו שטר חוב על זאת, ושוב ימכר ראובן את שטר החוב הזה בעד כמה שיוכל)


אבל אם ראובן יכתוב שטר חוב על עצמו למכרו לשמעון, אפלו על ידי שליח, אסור (חכמת אדם כלל קמ"ג).


אסור לקנות תבואה או שאר דבר בהקדמת מעות, ושיתן לו את התבואה לאחר זמן, דחישינן שמא בינתים תתיקר התבואה אחר כך בזמן שיתן לו את התבואה, ונמצא הלוקח נוטל יותר משעור מעותיו בשביל שהקדים את המעות


אבל אם יש להמוכר גם עתה כל התבואה שהוא מוכר, אף על פי שלא יתננה ללוקח עד לאחר זמן מתר, כי מה שיש להאדם יכול למכור אפלו בזל הרבה כרצונו, ואפלו התבואה לא נגמרה עדין לגמרי כראוי, אלא שצריכה עוד מלאכה אחת או שתי מלאכות, נחשבת כאלו היא גמורה ומתר. אבל אם מחסרת עוד שלש מלאכות, אסור. (ועין בסימן שלאחר זה התר להקדמת מעות על סחורה)


ואם הקבע השער לתבואה, יכול לקנות בהקדמת מעות כפי השער, אף על פי שאין להמוכר כלום, שהריאפלו תתיקר אחר כך התבואה, אין הלוקח מרויח במה שהקדים את המעות, כיון שהיה יכול לקנות אז תבואה במעותיו בשער זה


ומאחר שפסק בהתר, אף על פי שנתיקרה אחר כך התבואה, בשעת הפרעון, ואינו רוצה לתת לו את התבואה שפסק עליה, יכול לשומה על סחורה אחרת שיתן לו, או שיתן לו מעות כשווי של עתה (סימן תמ"ה) (ועין בקונטרס שער דעה בסוף הספר שער משפט סימן קע"ה סעיף קטן ב'. ודלא כמו שכתוב בשלחן ערוך של התניא סעיף כ"ח).


מי שיש לו סחורה שנמכרת כאן בזול ובמקום אחר ביקר, ואמר לו חברו: תנה לי סחורה זאת ואוליכנה למקום היקר ואמכרנה שם ואעשה צרכי במעות עד זמן פלוני, ואפרענה לך כפי מה שהיה שוה שם לאחר נכיון ההוצאות שעלו על הסחורה, אם האחריות בהליכה היתה על הלוקח, אסור. ואם האחריות על המוכר, מתר. והוא שיתן להלוקח איזה דבר בשביל טרחו.


מתר להלוות לחברו מאה דינרין שיקנה בהם סחורה על היריד, ובשובם לביתם יתן לו הלוה מאה ועשרים דינרין בעדה, ובלבד שיקבל המלוה את הסחורה ויוליכנה לביתו ותהיה אחריות הדרך על המלוה, דהוי כמו שיש לו חלק ברוח הסחורה, הואיל ומקבל עליו אחריות (קע"ג).


ראובן שהולך למקום שקונים סחורה בזול, יכול שמעון לומר לו, הבא לי סחורה משם ואני אתן לך רוח כך וכך, ובלבד שתהא אחריות הסחורה על ראובן עד שהוא מוסרה לשמעון.


מתר להרבות שכר הקרקע. כיצד השכיר לו את החצר ואמר לו קדם שהחזיק בו, אם תתן לי את השכירות מיד, הרי הוא לך בעשרה זהובים לשנה. ואם תשלם לי בכל חדש, תתן לי בעד כל חדש זהוב אחד, מתר. והטעם בזה, משום דמצד הדין שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף


הלכך כאשר לוקח ממנו זהוב בכל חדש, דהוו להו שנים עשר זהובים, אין זה שכר המתנת המעות, שהרי אינו מחיב לשלם במקדם, ומה שאמר לו אם תתן לי מיד, הרי היא לך בעשרה, אז מוחל לו שני זהובים, לפי שמקדים לו לשלם קדם זמן הפרעון, וזה מתר.


ודוקא בשכירות קרקע מתר לו להרבות בענין הזה, מפני שהקרקע נקנית לו מיד. אבל להרבות בשכירות פועל, אסור בענין זה, דהינו שאם שוכר את האדם שיעשה לו מלאכתו לאחר זמן ומקדים לו שכרו היום קדם שנכנס למלאכה ובשביל זה יעשה לו את המלאכה בפחות מן הראוי, זאת אסור, דכיון דהפועל אינו משתעבד מהשתא הוי ליה כמו הלואה


אך אם הפועל נכנס למלאכתו מיד, אף על פי שלא יגמר את המלאכה עד לאחר ימים הרבה, מתר להקדים לו שכרו בשביל שיעשה בזול, דכיון שיתחיל מיד במלאכה הוי ליה שכירות ולא הלואה (סימן קע"ו וחו"מ ססימן קצ"ה).


מתר להרבות בנדונית חתנים, כגון שפסק נדוניא לבתו והתנה עם חתנו שכל שנה שיניח אצלו את הנדוניא יתן לו כך וכך שכר, מתר, שאין זה אלא כמוסיף לו נדוניא, וכאלו אמר לו אני נותן לך מתנה כך וכך לזמן פלוני. ואם לא אתן לך לזמן פלוני, עוד אני מוסיף לך כך וכך, דמתר. ודוקא כשהתנו כן מיד בשעת כתיבת התנאים. דכיון דעד עתה לא היה עליו שום חיוב, אם כן הכל הוא חיוב אחד


אבל אם בשעת כתיבת התנאים, נתחיב בסתם סך נדוניא ובשעת החתנה רוצים להתפשר לתת לו דבר מה בשביל הרחבת הזמן, אסור, וצריכין לעשות בדרך התר.


ישראל שלוה מעובד כוכבים ברבית, וישראל אחר יהיה ערב, אם הוא בענין שאין העובד כוכבים יכול לתבוע תחלה אלא את הלוה, ואך כשלא יהיה אפשר לגבות מן הלוה, אז יכול לתבוע מן הערב, מתר. אבל אם הוא בענין שהעובד כוכבים יכול לתבוע תחלה את הערב, אם כן, הוי כאלו הערב לוה מן העובד כוכבים והלוה לישראל הלוה ואסור


וכן עובד כוכבים שלוה מישראל ברבית וישראל אחר הוא ערב, אם הוא בענין שאין המלוה יכול לתבוע תחלה אלא את העובד כוכבים הלוה, ואך כאשר לא ימצא אצל העובד כוכבים הלוה אז יגבה מן הערב, מתר. אבל אם הוא בענין שיכול לתבוע תחלה גם את הערב, אם כן הערב הוא כמו לוה, ואסור


ואם הישראל ערב רק בעד הקרן ולא בעד הרבית מתר (בדין ישראל שלוה מישראל וישראל אחר יהיה ערב, והלוה משלם לו עבור זה שה"טורי זהב" וה"שפתי כהן" ב"נקדות הכסף" מקלין, הנה דעת ה"חוות דעת" להחמיר, עין שם) (ק"ע).