תפלת התשלומין שהוא מתפלל, חיב להתפלל, כמו שהוא מתפלל אז תפלת החובה, כגון אם לא התפלל מנחה בערב שבת, מתפלל ערבית שתים של שבת, אף על פי שהשניה באה לתשלום תפלת חל, מכל מקום, כיון שעתה הוא שבת, מתפלל של שבת. ואם התפלל של חל, חוזר ומתפלל, וכן בערב ראש חדש אם לא התפלל מנחה מתפלל ערבית שתים, ואומר בשתיהן יעלה ויבא


ואם לא התפלל ערבית בראש חדש, שמתפלל שחרית שתים, אם שכח יעלה ויבא אפלו בשניה חוזר ומתפלל, (אף על גב דתשלומין הלילה היא, ואז לא היה חוזר, מכל מקום השתא יממא הוא), ובשבת אם לא התפלל מנחה, מתפלל ערבית גם כן שתים של חל, אלא שיש חלוק באתה חוננתנו. בראשונה אומר אתה חוננתנו, ובשניה אינו אומרו. והטעם בזה, כיון שאתה חוננתנו הוא כמו הבדלה, ואין מבדילין ב' פעמים בתפלה, והוא הדין להפך, אם שכח ערבית במוצאי שבת


מתפלל שחרית שתים, ואומר בתפלת התשלומין אתה חוננתנו, לפי שמעקר התקנה, צריך להבדיל בתפלה (ק"ח רצ"ד).


טעה בראש חדש במנחה, ולא אמר יעלה ויבא, ולמחר אינו ראש חדש, אם כן אף אם יתפלל ערבית שתים, לא ירויח כלום, שהרי אינו יכול לומר עוד יעלה ויבא, ובלא יעלה ויבא, הרי כבר התפלל על כן אינו מתפלל כלל לתשלומין.


תפלת מוסף, אף על פי שזמנה כל היום, ואם כן הוי מעריב תפלה הסמוכה לה, מכל מקום אין לה תשלומין בלילה, משום דתפלת מוסף נתקנה משום ונשלמה פרים שפתינו וכיון שעבר זמנו בטל קרבנו.


מי שהוא צריך להתפלל שחרית שתים, או מנחה שתים, אם הוא שליח צבור, יוצא במה שהוא חוזר את התפלה בקול רם.


מי שנסתפק לו אם התפלל או לא, בזמן הזה (שאין מתפללין בנדבה), אינו חוזר ומתפלל (סימן ק"ז ק"ח).


לאחר השמנה עשרה, אומרים תחנון בנפילת אפים, ואין לדבר שיחת חלין, בין שמנה עשרה לתחנון.


בשחרית, כיון שיש תפלין בשמאלו, נוטין על צד ימין, משום כבוד התפלין, ובמנחה, נוטין על צד שמאל.


נפילת אפים יש להיות מישב, אך בשעת הדחק יוכל להיות גם מעמד. לאחר תחנון אומרים ואנחנו לא נדע, ויש לאמרו בישיבה, ואחר כך עומדין ואומרים מה נעשה וכו'.


אין נפילת אפים כי אם במקום שיש שם ספר תורה, אבל במקום שאין שם ספר תורה אף על פי שיש שם שאר ספרי קדש, אין נופלין על פניהם, אלא אומרים את המזמור בלי נפילת אפים. וכשמתפללים בעזרת בית הכנסת, ופתח בית הכנסת פתוח, נחשב כאלו היה שם ספר תורה.


כשמתפללין בבית אבל, או בבית המת אף על פי שאין שם אבל, אין אומרים תחנון ז' ימי אבלות אפלו במנחה של יום ז'. ונוהגין שגם בשובם לביתם אינם אומרים. ואם יש אבל בבית הכנסת, אין הצבור נגררין אחריו, ואומרים תחנון, אלא שהאבל אינו אומר.


אין אומרים תחנון בבית הכנסת שיש שם מילה, או שהבעל ברית או הסנדק, או המוהל מתפללים שם, אף שהמילה תהא בבית אחר. ואם מתפללין מנחה, בבית התינוק קודם סעדת הברית, או באמצע הסעדה, גם כן אין אומרים. אבל אם מתפללים לאחר ברכת המזון, אומרים. אך הבעל ברית והסנדק והמוהל לא יאמרו אף לאחר ברכת המזון, משום דיום טוב שלהם הוא.


וכן אין אומרים, בבית הכנסת שיש שם חתן, כל שבעת ימי משתה שלו, אם החתן הוא בחור או הכלה בתולה. אבל אלמן שנשא אלמנה, אין לו רק שלשה ימים ואחר כך אומרים. וביום החפה בשחרית אומרים, ובמנחה שהוא סמוך לחפה אין אומרים (קל"א).


אין אומרים תחנון לא בראש חדש ולא בחמשה עשר באב, ולא בחמשה עשר בשבט ולא בחנכה ולא בפורים גדול ב' ימים, ולא בפורים קטן ב' ימים, ולא בל"ג בעמר, ולא בכל חדש ניסן, ולא בתשעה באב, ולא בימים שבין יום כפור לסכות, ולא מראש חדש סיון עד לאחר אסרו חג דשבועות ולא באסרו חג דסכות, בכל אלו אין אומרים במנחה שלפניהם, אבל בערב ראש השנה ובערב יום הכפורים אומרים במנחה שלפניהם. ובערב ראש השנה אומרים גם בסליחות רק לאחר כך אין אומרים.


בשני ובחמשי לפי שהם ימי רצון, כי בארבעים יום של קבלת לוחות שניות, עלה משה רבנו ביום ה', וירד ביום ב', לכן מרבים בהם תחנונים, ואומרים קודם תחנון, והוא רחום, ואומרים אותו מעמד, וצריך לאמרו בכונה, ובמתינות, דרך תחנונים. ובימים שאין אומרים תחנון אין אומרים אותו.


לאחר תחנון אומרים חצי קדיש. ובשני ובחמשי אומרים, אל ארך אפים [מעמד]. ועין לקמן סימן כ"ה סעיף ב', מתי אין אומרים אותו (שם ובעט"ז מ' קל"ב).


כשמוציאין את הספר תורה מן ארון הקדש, ונושאין אותו אל התבה, שקורין בו שם, נושאין אותו דרך צפון, שהוא לימין הנושא, וכשמחזירין אותו אל הארון הקדש, נושאין אותו דרך דרום, וצריכין להחזיק את הספר תורה ביד ימין, ומצוה על כל אדם שהספר תורה עובר לפניו, שילוו אותו עד אל התבה.


העולה לתורה, יש לו להתעטף בטלית מציצת, ועולה בדרך קצרה לו, ויורד בדרך ארכה. ואם שני הדרכים שוים, עולה בדרך הימין, ויורד בדרך השני. ונוהגין שהוא ממתין, עד שהעולה אחריו אמר הברכה האחרונה, ויורד בין גברא לגברא (סימן י"ד קמ"א).


פותח את ספר התורה, ורואה באיזה מקום יקרא ואוחזו כך פתוח בשתי ידיו, וסוגר עיניו, ואומר ברכו את ה' המברך, ויש לו לומר בקול כדי שישמעו כל הקהל. והם עונין ברוך ה' המברך לעולם ועד, ואם לא שמעו הצבור את המברך, אף על פי ששמעו שהשליח צבור עונה, לא יענה עמו


אלא לאחר שסים השליח צבור, עונין אחריו אמן, לאחר שענו הקהל ברוך ה' המברך לעולם ועד, חוזר העולה ואומר גם כן ברוך ה' המברך לעולם ועד (עין לעיל סימן ט"ו סעיף ח), ומברך הברכה אשר בחר וכו', ועונין הקהל אמן, ומסלק את ידו השמאלית, ואוחז את ספר התורה בשעת הקריאה רק בימינו. הקורא קורא, והוא קורא עמו בלחש. ואין הקורא רשאי לקרת, עד שיכלה אמן מפי הצבור. וכל הקהל יכונו דעתם לשמע היטב קריאת התורה


לאחר הקריאה חוזר העולה ואוחזו גם בשמאלו, וגוללו ומברך ברכה אחרונה.


אסור לאחז את ספר התורה בעצמו ערם, אלא יאחזו על ידי הטלית, או יאחזו בעמודיו. ויש מחמירין, שגם בעמודים אין אוחזין ערם על ידי הטלית (קמ"ז).


העולה וגם הקורא צריכין לעמד. ואפלו רק לסמך על שום דבר אסור. משום דצריכין לעמד באימה, דכשם שנתנה התורה באימה כך אנו צריכין לנהג בה באימה. ואך מי שהוא אדם חלוש יכול לסמך קצת סמיכה כל דהו.


בשעה שהעולה אומר ברכו, והקהל אומרים ברוך ה' המברך לעולם ועד, צריכין כל הצבור לעמד, אבל בשעה שאומר הברכה אשר בחר בנו, וכן בשעת הקריאה, ובשעת ברכה אחרונה, אין חיוב שיעמדו הקהל אלא המדקדקין במצות, מחמירין על עצמם ועומדין וכן נכון. אבל בין גברא לגברא אין להחמיר כלל. (קמ"ו)


אם הקורא בעצמו, הוא עולה לתורה, צריך שיעמד אחר אצלו, שכשם שנתנה התורה על ידי סרסור (משה רבנו עליו השלום), כך אנו צריכין לנהג בה על ידי סרסור (קמ"א).


כיון שהתחיל הקורא לקרת, אסור לכל הקהל לדבר, אפלו בדברי תורה, ואפלו בין גברא לגברא, ואסור לצאת מבית הכנסת בשעה שקורין בתורה, אבל בין גברא לגברא שספר התורה מגלל, יכול לצאת לצרך גדול.


כשיש כהן בבית הכנסת צריכין לקרת אותו תחלה, ואפלו אם הוא עם הארץ אלא שהוא אדם כשר, הוא קודם אפלו לתלמיד חכם, ואפלו אם הכהן רוצה למחל לא מהני. ואחר הכהן קורין לוי, ואם אין שם לוי, קורין את הכהן אשר עלה במקומו, ואומרים: במקום לוי, ואם אין כהן בבית הכנסת, קורין במקומו לוי או ישראל, ויש לקרת את היותר גדול בתורה שנמצא שם (עין מג"א סקל"ה סק"ז), ואומרים: אם אין כאן כהן, לוי במקום כהן, או ישראל במקום כהן


ואם קראו ישראל במקום כהן, אין קורין אחריו לוי. ישוב שכלם כהנים או לוים, יעשו שאלת חכם איך יתנהגו.


אם הכהן עומד בקריאת שמע, או בברכות קריאת שמע, ומכל שכן אם עומד בתפלת שמנה עשרה, אפלו אין שם כהן אחר, אין קורין אותו, ואין צריכין להמתין עליו, משום טרחא דצבורא, אלא קורין לוי או ישראל, ואין אומרים: אם אין כאן כהן, אלא אומרים: לוי או ישראל במקום כהן


ובדיעבד אם קראוהו, אם עומד בקריאת שמע או בברכותיה, עולה ומברך את הברכה, אבל לא יקרא עם הקורא אלא ישמע, ומכל מקום, אם אפשר לו, יש לו לגמר את הענין שהוא עומד בו, להיכא דסליק ענינא, קודם שהוא עולה. ואם עומד בתפלת שמנה עשרה, אפלו קראוהו לא יעלה. וכן בין גאלה לתפלה לא יעלה. ובתפלת אלהי נצר וכו' יעלה, ואם הוא עומד בפסוקי דזמרה, אם אין שם כהן אחר, אפלו לכתחלה קורין אותו, אך לא יקרא עם הקורא


אבל אם יש שם אחר, אין קורין אותו לכתחלה, וכן הדין בלוי.


אם קראו לכהן או ללוי ואינם שם, לא יקראו לאחר בשמו, שלא יאמרו על הראשון שהוא פגום, אלא יאמרו להאחר: עלה אתה, ויעלה, אבל בנו יכולין לקרא בשמו, שאין בזה פגם לאביו, שהרי אם האב היה פגום, גם הבן היה פגום, וכן אם הכהן או הלוי אינם יכולים לעלת מפני שעומדים בתפלה, יכולין לקרא בשמו, שהרי הכל רואים שאינו עולה מפני שאינו רשאי, ואם קראו לישראל ואינו שם, יכולין לקרא לאחר בשמו, כי בישראל לא שיך פגם


כי בישראל לא שיך פגם, וכן אם קראו לכהן או ללוי לאחרון או למפטיר, בשבת ויום טוב, ואינם שם, יכולין לקרא לאחר בשם


אם לא היה כהן בבית הכנסת, או שהיה אלא שלא ידעו ממנו, וקראו לישראל במקומו, ועלה, אפלו אם אמר ברכו את ה' המברך, אלא שלא פתח עדין את הברכה אשר בחר בנו, ובא הכהן או שנזכרו שישנו, קורין את הכהן ועולה, ואומר גם הוא ברכו וכו', והישראל כדי שלא יתביש, יעמד שם עד לאחר שיקרא הכהן והלוי ואז יקראוהו


אבל אם כבר אמר הישראל את השם, מן הברכה, שאמר ברוך אתה ה' שוב, אינו עולה הכהן, וכן הדין אם קראו ללוי במקום כהן ובא הכהן קודם שאמר הלוי ברוך אתה ה', עולה הכהן, והלוי ממתין וקוראין אותו אחרי. וכן הדין אם לא היה לוי, או שלא ידעו ממנו, וקראו את הכהן גם במקום לוי, ואחר כך בא הלוי, קודם שאמר הכהן ברוך אתה ה' קורין את הלוי ועולה. (שם)


אין קורין שני אחים זה אחר זה, בין שהם מן האב בין מן האם. וכן האב עם בנו או בן בנו, אין קורין זה אחר זה משום עינא בישא. ואפלו הם אומרים שאינן מקפידין. ואפלו האחד הוא אחרון והשני מפטיר. ודוקא בשבת שאין מוציאין ספר תורה אחר למפטיר. אבל כשמוציאין ספר תורה אחר למפטיר מתר. וכן אם המפטיר אינו בר מצוה מתר. ובכל אלו אם קראוהו וכבר עלה לא ירד. ובשני אחים רק מן האם והאב עם בן בנו אם קראוהו, אפלו עדין לא עלה יעלה


ובמקום הצרך יש להתיר באלו אפלו לכתחלה לקראם זה אחר זה. (סימן קמ"א וסד"ה)


מי שעלה לתורה בבית הכנסת אחד, ואחר כך נזדמן לבית כנסת אחרת וקראוהו גם כן אפלו לפרשה שכבר עלה לה, עולה שנית ומברך את הברכות (מגן אברהם סימן רפ"ב סעיף קטן ט"ו).


בתענית צבור כשקורין ויחל, אין קורין לעלת לתורה אלא למי שמתענה. ואם אין כאן כהן אחר אלא זה שאינו מתענה, או שאין בדעתו להשלים, קורין לישראל או ללוי במקומו. וטוב שיצא הכהן מבית הכנסת ואם יש כהן אחר אינו צריך לצאת, אלא יודיע שלא יקראוהו. ואם יקראוהו לא יעלה. ואם הוא בשני ובחמשי, אף על פי שקורין ויחל, מכל מקום, כיון שעתה הוא זמן קריאת התורה, לכן בדיעבד אם לא יצא מבית הכנסת וקראוהו יעלה.


וכן מי שדר בארץ ישראל, ששם עושין יום טוב רק יום אחד (מלבד ראש השנה), ובא לחוץ לארץ, והיה בבית הכנסת ביום שני של יום טוב, אין לקרת אותו לעלות לתורה, והדין כמו שכתבתי בסעיף הקודם.


סומא נוהגין לקרתו. ואף על פי דדברים שבכתב אסור לקרתן בעל פה, מכל מקום, בזמן הזה, כיון שהקורא קורא לפניו מתר. ונוהגין שאין מדקדקין אם הוא תלמיד חכם או עם הארץ דמסתמא יכול לקרת עם הקורא.


אם הראו להעולה המקום שיקרא, וברך, ואחר כך נזכרו שאין זה המקום, אלא שבמקום אחר צריכין לקרת, בין שכבר התחילו לקרת, בין שעדין לא התחילו, אם המקום שצריכין לקרת היה גם כן גלוי לפניו, אפלו הוא בעמוד אחר, ולאחר המקום שהראו לו, אין צריך לברך שנית משום דדעתו היה על המקום שברך ועל מה שנגלה לפניו


אבל אם לא היה המקום גלוי לפניו, אלא שצריך לגלל את הספר, או אפלו היה המקום נגלה לפניו, אלא שהוא קודם להמקום שהראו לו, צריך לברך שנית הברכה, אשר בחר בנו. אבל ברכו לא יאמר שנית, ויאמר תחלה ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, על הברכה הראשונה, שברך לבטלה. ואם עדין לא אמר אלא ברוך אתה ה', יסים למדני חקיך


ואם המקום שהוא צריך לקרת הוא למעלה ממקום שהראו לו, אבל הוא סמוך, באפן שיכולין לקרת לו גם ג' פסוקים ממקום שברך ולהלן, שהכל הוא בפרשת היום יעשו כן, ולא יברך שנית. (ק"מ)


צריך כל העולה לקרת לכל הפחות ג' פסוקים. ובשני ובחמשי, וכן בשבת במנחה, צריכין לקרת לכלם, לכל הפחות עשרה פסוקים. ויש לקרת להשלישי ד' פסוקים ובדיעבד אם לא קראו לכלם אלא ט' פסוקים, שלשה לכל אחד, יצאו, ובפורים שאין קורין לכלם אלא ט' פסוקים זהו, משום דסליק ענינא. (קל"ז)


הקורא בתורה, לא יסים במקום שלא ישאר משם עד הפרשה, דהינו, פתוחה או סתומה ג' פסוקים לכל הפחות. ואם כבר ברך לאחר שסים בפחות מג' פסוקים סמוך לפרשה, הקורא אחריו, אינו צריך להתחיל מפסוק שלפניו, רק יתחיל ממקום שפסק הראשון, ויקרא עמו עוד ג' פסוקים בפרשה שניה. ופרשה שאין בה אלא שני פסוקים, מתר להפסיק שם. אם יש פסקא באמצע פסוק, כגון בתחלת פרשת פנחס מתר לסים אפלו בפסוק הסמוך לה.


וכן לא יתחיל בפחות מג' פסוקים לאחר התחלת הפרשה, ולכן זה שלפניו, לא יסים בפחות מג' פסוקים, לאחר התחלת הפרשה.


יכון להתחיל תמיד בדבר טוב לישראל ולסים בדבר טוב לישראל, וכן לא יסים במי שעשה מעשה רע (קל"ח).


אם קראו לאחד רק ב' פסוקים, וברך ברכה אחרונה צריך לחזר ולקרת, ויברך ברכה לפניה ולאחריה. וכיון שלאחר ברכה אחרונה, הוי הסח הדעת, על כן צריך להתחיל גם ברכו ויקרא ב' פסוקים שקרא תחלה, ועוד פסוק אחד עמו, ואם קרה זאת בשלישי, צריכין לקרת עוד ב' פסוקים, שיהיו כלם ד' פסוקים


ואם קרה זאת בכהן שלא קרא רק ב' פסוקים, וכבר קראו אחריו לוי, ונזכרו אחר כך, אזי הדין כן הוא, אם הלוי עדין לא ברך ברכה ראשונה, ואף שאמר ברכו לא הוי התחלת הברכה, ולכן יחזר הכהן ויקרא ג' פסוקים בברכות, כמו שכתבתי, והלוי ימתין ויקרא אחר כך. אבל אם כבר ברך הלוי, אז יקראו עם הלוי ממקום שפסק הכהן. (שאם יקראו להלוי מה שקראו להכהן, יהיה פגם להכהנים אשר המה שמה, כי יאמרו שהלוי התחיל לקרת בתורה)


ואחר הלוי יקראו שני ישראלים שיהיו שלשה קרואים, והכהן אינו מן המנין, כיון שלא קרא רק ב' פסוקים. ואם קרה כן בלוי, שלא קרא רק ב' פסוקים, והישראל כבר ברך יקראו להישראל אלו ב' פסוקים שקרא הלוי, ועוד פסוק אחד ויקראו עוד ישראל אחד לתשלום ג' קרואים


ואם לא היה כהן בבית הכנסת, וקראו ישראל במקומו, וארע כן שלא קראו לו אלא שני פסוקים, ולא נזכרו עד לאחר שקראו ישראל שני, וברך, אזי יתחיל הישראל השני מתחלת הסדרה, והישראל הראשון ימתין ויקרא אחריו, ואחריו יקראו עוד לישראל.


קטן לא יהיה הקורא, וגם אינו עולה לתורה. סימן ע"ט סעיף ט'.


לאחר קריאת התורה אומרים חצי קדיש, ומגביהין את ספר התורה. המגביה פותח את ספר התורה שיהיו שלשה עמודים מן הכתב גלוי, ומראהו לימינו ולשמאלו, לפניו ולאחריו, כי מצוה על כל האנשים לראת את הכתב ואומרים וזאת התורה וכו', וגוללין את הספר. ומצוה לגוללו שיהא התפר באמצע שתי הגלילות, ויגללו, עד שיהא התפר הסמוך באמצע


אם התפר שלפניו יותר סמוך, יגללו לשם, ואם התפר שלאחריו יותר סמוך, יגללו לשם, דלמעט בגלילה עדיף, משום כבוד ספר תורה (קל"ד קמ"ז רפ"ב)


בכל עת שקורין בתורה, אומרים אחר כך חצי קדיש, לבד ממנחה בשבת, ובמנחה בתענית, שסומכין על הקדיש, שאומרים לפני תפלת שמנה עשרה.


בשני ובחמשי אומר השליח צבור לאחר הגבהת התורה, יהי רצון וכו', וצריכין הצבור לשמע ולענת אמן. וכשאין אומרים תחנון, אין אומרים יהי רצון.


אחר כך מכניסין את ספר התורה לארון הקדש, ומצוה על כל אדם, שספר התורה עובר לפניו, וכן המגביה והגולל, שילוו אותו עד לפני ארון הקדש.


במקום שאין ספר תורה קורא אחד מתוך חמש בקול רם, והצבור ישמעו, שלא תשתכח תורת קריאה.


עשרה שמתפללים ואין להם ספר תורה לקרת, אין מביאים להם ספר תורה לצרך הקריאה אפלו אם הם חבושים בבית האסורים, ואפלו בראש השנה ויום הכפורים. אך אם מכינים יום או יומים מקודם, ארון או תבה, שעושין מקום קבוע לספר תורה מתר. ולצרך אדם חשוב והוא חולה, מתר להביא גם לצרך הקריאה לבד. ויש אומרים דלאדם חשוב אפלו אינו חולה, ולחולה אפלו אינו אדם חשוב מתר. ויש להקל בשבת פרשת זכר, ופרשת פרה, מפני שיש אומרים שהן דאוריתא


(עין לקמן סימן ק"מ) (סימן קל"ה)


אם נמצא בספר תורה פסול מחמת טעות, אם הוא טעות גמור, אין קורין בו, וצריכין ספר תורה אחר (ועין לקמן סימן ע"ט סעיף י'). איזהו טעות גמור כגון יתר או חסר, או נתחלף אפלו אות אחת ועל ידי זה משתנה הקריאה כמו תומים תאומים, מגרשיהן מגרשיהם. ואף על פי שהפרוש הוא שוה, מכל מקום, כיון שהקריאה אינה שוה, הוי טעות גמור


וכן אם הטעות הוא בענין, שיכולין לקרתו כמו שהיה צריך לכתב, אלא שכתב, בענין שמשתנה הפרוש על ידי זה, כגון בפרשת תרומה, אמה וחצי רחבו, אם במקום רחבו נמצא כתוב רחבה בה"א אף על פי שיכולין לקרת את הבי"ת בחולם, מכל מקום, כיון שכמו שהוא כתוב, הוי טעות שמשתנה הפרוש, הוי גם כן טעות גמור


אבל אם הטעות הוא בענין שאינו משתנה, לא הקריאה ולא הפרוש, כגון, במקום שצריך להיות אבותם בוא"ו אחר הבי"ת, נמצא בלא וא"ו, או בהפוך, וכן אם במקום שצריך להיות מלא יו"ד שמושית כגון אבותיכם, נמצא חסר יו"ד או בהפך וכן כל כיוצא בזה, אין מוציאין ספר תורה אחר (לפי שאין ספרי תורה שלנו מדיקים כל כך שנאמר שהאחר יהיה יותר כשר), אבל אם חסרה יו"ד שרשית כגון, מה לך הגר אל תיראי, כתיב תראי בלא יו"ד אחר התי"ו, או אל תירא אברם


או אל תירא אברם, כתיב תרא, צריכין להוציא ספר תורה אחר (עין שערי אפרים שער ו' סעיף יו"ד ובפתחי שערים שם) (קמ"ג)


נמצא תבה אחת חלוקה, עד שנראית כשתים, או שנתקרבו שתי תבות, ונראות כאחת, או שנמצא תבה יתרה, בין שהיא תבה זרה, שאין כאן מקומה כלל, בין שנכתבה תבה אחת כפולה (עין בספר קסת הסופר מהדורה תנינא לשכת הסופר סימן ד' סעיף קטן ז), וכן אם נמצא שנוי בצורות הפרשיות, כגון פתוחה במקום סתומה או סתומה במקום פתוחה, או הפסק פרשה במקום שאינו צריך או במקום שצריך להיות הפסק פרשה ואינו כל אלו פסולים גמורים


וצריכין להוציא ספר תורה אחר


נמצא שנדבק אות לאות, אם נראה שנדבק לאחר הכתיבה, כשר, כל שלא נשתנו צורות האותיות. אבל אם נראה שנדבק כן בשעת כתיבה, אזי יש חלוק, שאם נדבק כן קודם שנגמר האות, כגון, נו"ן פשוטה שנדבקה באמצעיתה ברגל תי"ו וכדומה פסול, אלא שבחל יכולין לגרוד שם להפרידם. אבל אם הדבוק נעשה בגמר האות, יש להכשיר, ואין צריכין להוציא ספר תורה אחר.


נמצא אות שהפסיד צורתו, בין שהיה מתחלת הכתיבה, בין שנעשה אחר כך על ידי נקב פסול. אבל אם נמצא נקב תוך אות, או מחוץ לאות והאות בצורתו, אלא שאינו מקף גויל ונכר שהנקב נעשה לאחר הכתיבה כשר, כיון דבשעת הכתיבה היה מקף גויל. אם קפצה הדיו מאיזה אות ואינו שחור כראוי פסול.


אם יש ספק באיזה אות, שמא אין צורתה עליה, מראין לתינוק, שאינו לא חכם ולא טפש (הינו שאינו מבין את הענין, אבל יודע ומבין את האותיות) אם קורא כראוי, כשרה. ואם לאו פסולה. ואם התינוקות מחלקין, הולכין אחר הרב (לדוד אמת). ודוקא כשאנו מספקין מועיל התינוק, משום דאז לא הוי רק גלוי מלתא בעלמא


אבל אם אנו רואים שאין האות כהלכתה, וכן אם נפסקו יוד"י האל"ף, או יוד"י העי"ן והשי"ן ורגלי התיו וכדומה פסול, אף על פי שהתינוק קורא אותו, כיון שעינינו רואות שאין האות כתקונה.


כשמראין לתינוק, אין צריכין לכסות לו האותיות שלאחריו. אבל האותיות שלפניו נוהגין לכסות. ואם נפסק איזה אות בנקב, ונשאר מקצתו גם מן הנקב ולמטה, ואנו מספקים אם יש באות עד הנקב כשעור, צריכין לכסות החלק שלמטה מן הנקב, כי התינוק יצרפו ובאמת אין לו צרוף (ט"ז אורח חיים סימן ל"ב סעיף קטן י'). וכן אם קפצה הדיו ממקצת אות, ונשאר שם איזה רשם צריכין לכסותו, שלא יצרפו התינוק (פרי מגדים סימן ל"ב).


כשנמצא פסול שצריכין להוציא ספר תורה אחר, אם נמצא בין גברא לגברא, מוציאין ספר תורה אחר, ומתחילין ממקום שפסקו, ומשלימין מנין הקרואים, והעולין כבר בספר תורה הפסול עולין למנין הקרואים. ואם הוא בשבת אם אפשר לקרות בספר תורה השני ז' קרואים יעשו כן (לחוש לדעת הגאונים, דסבירא להו דמה שקראו בספר תורה הפסול, אינו עולה להם), דהא נוהגין בלאו הכי להוסיף הרבה קרואים.


ואם נמצא הפסול באמצע הקריאה, בזה יש חלוקי דעות ומנהגים, וכל מקום יחזיק מנהגו, ובמקום שאין מנהג קבוע, נראה לי דיש לעשות כמו שכתוב בשלחן ערוך, שלא לברך על ספר תורה הפסול, אלא מפסיקין מיד, ומוציאין ספר תורה אחר, ומתחילין ממקום שפסקו. ואם הפסיקו באמצע פסוק נראה לי דיתחילו מתחלת הפסוק. וגומרין את הפרשה, (ונראה דיקרא לו בספר תורה הכשר לכל הפחות ג' פסוקים


ואם אין עוד ג' פסוקים עד תשלום הסדרה יתחילו למפרע קצת) ומברך ברכה אחרונה. אבל ברכה ראשונה אינו מברך, דעלתה לו הברכה שברך על הספר תורה הפסול (ופשוט דאם יכולין לקרות שבעה קרואים בספר תורה הכשר, יעשו כן כמו שכתבתי בסעיף שלפני זה). והוא הדין אפלו אם לא התחילו לקרות כלל לזה העולה, שנמצא הפסול מיד לאחר הברכה, גם כן מוציאין ספר תורה אחר ואינו מברך עוד ברכה ראשונה


ואין לחלק בין קריאה האחרונה, לשאר קריאה בענין זה. במפטיר, עין לקמן סימן ע"ח סעיף ח'.


נמצא פסול בספר תורה ואין שם ספר תורה אחר, משלימין בו מנין הקרואים בלא ברכות. ועין לקמן סימן ע"ח סעיף ח', וסימן ע"ט סעיף י'.


יש אומרים שאם נמצא פסול בספר תורה בחמש אחד, מתרין לקרת בו בחמש אחר, כגון, אם הפסול הוא בספר בראשית, מתרין לקרות בו בברכות בספר שמות. ויש לסמך על זה בשעת הדחק כשלא היה באפשרי לתקנו, או שנמצא בשבת או יום טוב. ומכל מקום, בשבת במנחה, אין להוציאו כיון שאז אין הקריאה חובה כל כך, דלא נתקנה אלא משום אותן שאינם באים בשני ובחמשי לבית הכנסת (קמ"ג).


אם נקרעה התפירה שבין שתי יריעות, אם נשאר הרב תפור קורין בו. ואם לאו מוציאין ספר תורה אחר. ואם אין ספר תורה אחר, אם הקרע הוא בזה החמש שצריכין לקרת בו, אין קורין בו אלא אם כן נשארו לכל הפחות ה' תפירות. אבל אם הקרע הוא בחמש אחר קורין בו אף על פי שלא נשארו רק ב' תפירות. (נקודות הכסף סימן רעח ובספר בני יונה) (יו"ד סימן רע"א).


נמצא שעוה או חלב שנטף על אות או תבה, אם הוא בחל יסירו. ואם הוא בשבת או יום טוב, אם נראין האותיות יקראו בו כך. אבל אם מכסין כל כך עד שאינן נראין, אם במקום שאין צריכין לקרות שם, יכולין לקרות בו בברכות


אבל אם הוא במקום שצריכין לקרות, ואסור לקרות אפלו תבה אחת שלא מן הכתב על כן אם באפשרי להסיר את השעוה או החלב כלאחר יד, דהינו שנתיבש היטב, ויכפיל את הגויל שעל ידי זה יפל, יעשו כן, ובאם לאו אין קורין בו (עין פרמ"ג משבצות סימן קמ"ג ובאה"ט שם סעיף קטן ט'). כשמסירין בחל את השעוה והחלב, אם הוא על השם ישגיחו שלא יבא חס ושלום למחיקת האותיות, אלא יחממו מבחוץ שילך השעוה או החלב.


אומרים אשרי ותהלה לדוד וגו', וצריכין לכון בו היטב, ובפרט בפסוק פותח את ידך וגו' יכון את לבו מאד. (כמו שכתבתי לעיל סימן י"ד ב' עין שם) (סימן נ"א קל"ב).


אחר כך אומרים למנצח, ואלו ימים שאין אומרים אותו: ראש חדש, חנכה, ופורים, והוא הדין בשנה מעברת ביום י"ד וט"ו שבאדר ראשון, ערב פסח, וערב יום הכפורים, תשעה באב. גם אין אומרים אותו בבית האבל, וביום שאין אומרים למנצח, גם אל ארך אפים אין אומרים.


אומרים קדשת ובא לציון עם התרגום. וצריך לזהר מאד לאמרה בכונה. והתרגום יש לאמרו בלחש. [בבית האבל מדלגין הפסוק ואני זאת בריתי וגו'] (*הוספה זו נמצאת הוצאת "זיס" למברג תרמ"א, אשר נדפסה תחת השגחתו של המחבר זצ"ל.)


אסור לאדם לצאת מבית הכנסת קדם קדשה זו.


יש להדר לאמרה עם הצבור. ולכן אם בא לבית הכנסת בשעה שהצבור אומרים אותה יאמרה עמהם אף קדם תפלתו. והוא הדין דיכול לאמרה קדם שני הפסוקים דהינו ובא לציון וגו' ואני זאת בריתי וגו', ואחר כך יאמר פסוקים אלו, ומכל שכן שיכול לדלג אשרי ולמנצח, כדי שיאמר קדשה זו עם הצבור, ואחר כך יאמר מה שדלג.


ואומרים עלינו לשבח וכו' וצריכין לאמרו באימה וביראה. ויהושע תקנו בשעה שכבש את יריחו. ואחר כך אומרים מזמור של יום, ושאר מזמורים בכל מקום ומקום כפי מנהגו.


כשיוצא מבית הכנסת, אומר הפסוק, ה' נחני וגו' ומשתחוה מול ארון הקדש, כתלמיד הנפטר מרבו. כשיצא מבית הכנסת לא יצא ואחוריו לארון הקדש, אלא יצדד. וכן בירידתו מן התבה (קל"ב).


כשיצא מבית הכנסת אסור לרוץ או לפסע פסיעה גסה, לפי שמראה עצמו שעכוב בית הכנסת דומה עליו למשא. במה דברים אמורים כשהולך לעסקיו. אבל אם הולך מבית הכנסת לבית המדרש מצוה לרוץ. (סימן צ').


נמצאו במדרשים הרבה מעשיות, כי על ידי שהבן אומר קדיש בשביל אביו או אמו, נצולים מן הדין. על כן נוהגין לומר קדיש. וכן לעלת למפטיר ולהתפלל לפני התבה, ובפרט במוצאי שבתות, שהוא הזמן שחוזרות הנשמות לגיהנם, וכן בכל ערבית שאז תגברת הדין. ויש בענין הקדישים כמה חלוקי דינים על פי המנהגים.


בתוך שבעה, בין שהוא קטן בין גדול, בין תושב בין אורח, יש לו כל הקדישים, ודוחה כל האבלים. ואפלו פגע הרגל תוך שבעה המבטל גזרת שבעה, וכן לאחר שבעה שמבטל גזרת שלשים, לענין קדיש אינו מבטל. וכן לא אמרינן לענין קדיש מקצת היום ככלו. ואפלו במנחה של יום השביעי, יש לו כל הקדישים, ומונין שבעה ושלשים מיום הקבורה. ואף על פי שהאבל לא שמע מיד, ונוהג אחר כך שבעה ימי אבל. מכל מקום, לענין קדיש אין לו דין שבעה


וכן אם מת ברגל מונין לענין קדיש מיום הקבורה.


אם יש בבית הכנסת גם יאהרצייט (פי' יום השנה לפטירת אביו או אמו). אזי אם הבן שבעה הוא קטן, שהולך כל ימי השבעה לבית הכנסת, יש להיארצייט קדיש אחד. ואם יש הרבה יאהרצייט, יש לכל אחד קדיש אחד. ואפלו אם הקטן שהוא בן ז' ידחה לגמרי. ואם יש בן שלשים, יש לו גם כן קדיש אחד. אבל אם יש הרבה בני שלשים, אין הקטן בן שבעה נדחה מחמתן לגמרי


ואם הוא גדול, שאינו הולך כל השבעה לבית הכנסת אף על פי שמתפלל בביתו במנין, מכל מקום, כשבא בשבת לבית הכנסת אומר כל הקדישים. ואם יש שם יאהרצייט, אומר גם כן כל הקדישים, מלבד קדיש אחד יטילו עליו גורל. ואך כשנתבטל ממנו השבעה על ידי רגל, או שמת אביו ברגל, אזי יש לו דין קטן, כיון שיכול לילך לבית הכנסת בכל יום.


בן ז' קטן, ובן ז' גדול בשבת כשבא לבית הכנסת, שוים בקדישים, ואם יש גם יאהרצייט, הוא נדחה מחמת הגדול. ולכן יש להגדול קדיש אחד יותר מן הקטן, דהינו הקדיש שהיה צריך הקטן לתת להיאהרצייט.


יאהרצייט וכן בן שלשים, קודמין לשאר אבלים שהם בתוך השנה. ומכל מקום יש להם לתת גם להם איזה קדישים. ויש לנהג שקדיש דרבנן, וגם הקדיש שלאחר עלינו, יהיה להיאהרצייט או לבן ל', ושאר הקדישים לשאר האבלים, אם ישנם כמנין הקדישים.


יאהרצייט ובן שלשים היכא דאכא רוחא (פ' כשיש אפשרות), בן שלשים קדם, ואין להיאהרצייט רק קדיש אחד. ואם יש הרבה יאהרצייט יש לכל אחד קדיש אחד, ואף על פי שהבן שלשים ידחה לגמרי, משום שהוא יאמר למחר. והיאהרצייט אם לא יאמר היום, עבר זמנו.


אם יש שני אבלים שוים יטילו גורל ביניהם, ומי שעלה לו הגורל לומר ערבית, יש לשני כנגד זה קדיש אחד שחרית בלא גורל. ועל הקדיש הג' יטילו גורל. וכן אם ישנם הרבה, גם כן מטילין גורל. ומי שעלה לו הגורל, לא יבא עוד בתוך הגורל עד שיאמרו כלם.


התושב קודם לאורח (אם אינו תוך שבעה) יאהרצייט תושב ויאהרצייט אורח אין להאורח כלום. בן שלשים תושב, או תוך השנה תושב ויאהרצייט אורח, יש להאורח קדיש אחד. ואם יש יאהרצייט תושב, ובן שלשים תושב, ויאהרצייט אורח, יש גם כן להאורח קדיש אחד, ואינו יכול יאהרצייט התושב לומר לו: אני קודם, כי יאמר: לאו מדידך קשקילנא, אלא מבן שלשים. ויאמר היאהרצייט תושב קדיש ראשון, ויאהרצייט אורח קדיש ב', ובן שלשים קדיש ג'.


אורח בן שלשים ותושב תוך השנה שוים.


יאהרצייט תושב ובן שלשים אורח, יאמר התושב קדיש ראשון ושני, והאורח השלישי.


אורח בתוך השנה, יש לו קדיש א' בתוך אבלים תושבים בתוך השנה.


תושב נקרא לענין זה, כל שיש לו כאן דירת קבע, אף על פי שאינו פורע מס, או שהוא פורע כאן מס, אף על פי שאינו דר כאן. ומי שבא לכאן ממקום אחר, לומר קדיש אחר אביו ואמו שהיו דרים כאן, אף על פי שהמה היו תושבים כאן, מכל מקום, כיון שהבן הזה אינו דר כאן ואינו פורע כאן מס, אין לו דין תושב. בעל הבית שמחזיק מלמד או משרת, אם הם פנויים נקראים כאן תושבים. אבל אם יש להם נשים במקום אחר, הרי הן כאן כאורחים


והלומד בישיבה, וכן מלמד המשכר לכמה בעלי בתים, אף על פי שיש להם נשים במקום אחר, דינם כאן כתושבים. המגדל יתום בביתו אפלו בשכר, אם אין לו לא אב ולא אם, יש לו כאן דין תושב. אבל אם יש לו אב או אם במקום אחר, אפלו מגדלו בתורת צדקה, יש לו דין אורח.


מי שמתפלל בבית הכנסת או בבית המדרש תמיד, אם בא לומר קדיש בבית כנסת אחר, האבלים שבשם יכולין לדחתו ואפלו הוא תוך שבעה, דגרע מהאורח, כי האורח אין לו מקום להתפלל ולומר קדיש, וזה יש לו.


מי שיכול וראוי להתפלל לפני התבה, יתפלל, ומועיל יותר מקדיש יתום, שלא נתקן אלא לקטנים. ומי שאינו יכול להתפלל כל התפלה, יתפלל מן אשרי ובא לציון ולהלן. ומי שיש לו זכות יותר בקדישים, כגון, בן ז' ול', יש לו גם כן זכות יותר בענין התפלה. נוהגין שאין אבל מתפלל לפני התבה בשבת ויום טוב. אך אם גם קדם האבלות, היה דרכו להתפלל בשבת ויום טוב, גם בזמן האבלות יתפלל


(שערי תשובה בשם תשובת מאיר נתיבים סימן פ', ועין לקמן סימן קכ"ח סעיף ח')


שנים ששוים בדין קדיש, ושניהם יכולים להתפלל לפני התבה, ומרצים בשוה לקהל, יטילו גורל, שהאחד יתפלל עד אשרי ובא לציון, והשני יתפלל אשרי ובא לציון. ואם אחד אינו יכול להתפלל לפני התבה, או שאינו מרצה לקהל, והתפלל השני, לא הפסיד זה שהתפלל זכותו בקדישים, ומכל מקום יש לו לותר, להניח הקדיש למי שלא התפלל, ומכל שכן לקטנים.


מי שהוא אבל על אביו, וגם על אמו, מכל מקום, אין לו זכות יותר בתפלות וקדישים משאר אבל, משום דזכרון אחד עולה לכאן ולכאן. (כנ"י) ועין נוב"ה סימן ה.


נוהגין שאין אומרים קדיש רק י"א חדשים, שלא להחזיק אביו ואמו כרשעים, דמשפט של רשעים הוא י"ב חדש. שאם מת דרך משל, יו"ד שבט, פוסק לומר ט' טבת, וביו"ד טבת לא יאמר דהא הוי יום א' בחדש י"ב, ויום א' בחדש חשוב חדש, והוי כאלו אמר י"ב חדש. ולענין זה מונים מיום הקבורה, לא מיום המיתה. שאם נקבר י"א שבט, אזי פוסק ביו"ד טבת, כי המשפט אינו מתחיל עד לאחר הקבורה (פרמ"ג בספר נועם מגדים). ואם היתה שנה מעברת, פוסק ט', (או י') כסלו


ויום זה שהוא פוסק בו, יש לו כל הקדישים. רק ליאהרצייט שיך קדיש א'. וכן לבן שלשים. ואם יש כמה יאהרצייט, או בני שלשים, נדחה הוא מפניהם לגמרי. מי שיודע באביו ואמו שהיו רשעים מאותן שנדונין י"ב חדש, ראוי ומחיב שיאמר קדיש י"ב חדש.


כשיש הרבה אבלים, רחמנא לצלן, אזי כדי שלא יבאו לידי קטטות ומריבות, נוהגין בהרבה מקומות, שאומרים ב' או ג' ביחד.


אם אין בבית הכנסת אבל על אביו ואמו, יאמר אותו קדיש מי שאין לו אב ואם, בעד כל מתי ישראל. ויש מקומות שנהגו, ששאר קרובים אומרים קדיש על קרוביהם, כשאין אבלים על אביהם ואמם. וגם כשיש אבלים על אביהם ואמם, אם יש מי שרוצה לומר קדיש אחר אבי זקנו, אואם זקנתו, שמתו בלא בנים, או אחר בנו, או בתו שמתו בלא בנים, יניחו לו האבלים לומר קדיש אחד, לאחר שהם אמרו כל אחד


ויש מקומות שנהגו, שגם שאר קרובים אומרים קדיש, אפלו במקום שיש אבלים על אב ואם, אלא שעושים פשרה ביניהם, שאין אומרים כל כך קדישים, כמו האבלים על אב ואם, והולכים בכל זה אחר המנהג, ובלבד שיהא מנהג קבוע בעיר.


הבת אין לה לומר קדיש בבית הכנסת, אך יש אומרים שאם רוצים לעשות מנין בביתה שתאמר שם הרשות בידם (כנ"י), ויש אומרים דגם זאת אין לעשות (חוות יאיר סימן רכ"ב).


מי שהיה לו יאהרצייט, ולא [היה] יכול לומר קדיש, כגון, שהיה בדרך, או שלא הגיע לו קדיש, יכול לומר קדיש בתפלת ערבית שלאחר היאהרצייט.


אף על פי שאמירת הקדיש והתפלות מועילות להאבות, מכל מקום, אין אלו העקר אלא העקר הוא שהבנים ילכו בארח מישור, כי בזה מזכים את האבות. הכי איתא בזוהר הקדוש (סוף פרשת בחקתי), בן יכבד אב, כמה דאת אמר, כבד את אביך ואת אמך, ואוקמוה במיכלא ומשתיא. ובכלא, האי בחיוי דאתחיב ביה. בתר דמית, אי תימא הא פטור הוא, לאו הכי דאף על גב דמית אתחיב ביקריה יתיר, דכתיב כבד את אביך. דאי ההוא ברא אזיל בארח תקלא, ודאי מבזה לאבוי הוא, ודאי עביד ליה קלנא


ואי ההוא ברא אזיל בארח מישור, ותקין עובדוי ודאי דא אוקיר לאבוי, אוקיר ליה בהאי עלמא גבי בני נשא, אוקיר ליה בההוא עלמא גבי קדשא בריך הוא. וקדשא בריך הוא חייס עלה, ואותיב ליה בכרסיא דיקריה ודאי וכו' עד כאן לשונו. ויש לו לאדם לצוות את בניו להחזיק באיזה מצוה, ואם מקימין נחשב יותר מן הקדיש, והוא תקנה טובה גם למי שאין לו בנים אלא בנות.


אחר התפלה יקבע עת ללמוד תורה. וצריך שאותו העת יהיה קבוע, שלא יעבירנו אף אם סבור להרויח הרבה. ואם צריך לעשות איזה דבר נחוץ מאד, ילמד מקדם לכל הפחות פסוק אחד או הלכה אחת, ויעשה מה שנחוץ לו, ואחר כך ישלים חקו. ובקצת קהלות קדושות נתיסדו חברות קדושות, ללמד תורה ברבים מיד לאחר התפלה. ויש לכל ירא שמים להתחבר אליהם (אורח חיים סימן קנ"ה).


כל איש ישראל חיב ללמד תורה, בין עני בין עשיר, בין שלם בגופו בין בעל יסורין, בין בחור בין זקן גדול. אפלו עני המחזיר על הפתחים, חיב לקבע לו זמן לתלמוד תורה ביום ובלילה, שנאמר והגית בו יומם ולילה. ומי שאינו יודע כלל ללמד, או שאי אפשר לו מחמת רב הטרדות, יספק לאחרים הלומדים, ותחשב לו כאלו לומד בעצמו, כמו שדרשו רבותינו זכרונם לברכה בפסוק שמח זבולן בצאתך ויששכר באהליך, זבולן ויששכר עשו שתפות


זבולן עסק בסחורה וספק ליששכר פרנסתו, שיהיה לו פנאי לעסק בתורה. לפיכך הקדים הפסוק זבולן ליששכר, מפני שתורתו של יששכר על ידי זבולן היתה. וכן מצינו במשנה (זבחים פ"א), שמעון אחי עזריה אומר וכו', ונקרא שמעון על שם אחיו עזריה, לפי שעזריה עסק בפרקמטיא, והיה מספק צרכי שמעון אחיו, שהיה עוסק בתורה, והתנו ביניהם, שיהא חלק לעזריה, בשכר למודו של שמעון


ועל כל פנים יתאמץ כל אדם ללמד, אפלו רק מעט, בכל יום ובכל לילה.


מי שאינו יכול לעשות תורתו קבע, אלא שהוא קובע עתים לתורה, יעסק בעתים הללו שהוא קובע, ללמד ההלכות השכיחות, הנצרכות לדעת לכל איש ישראל, וגם באגדות ומדרשים וספרי מוסר אשר יסודתם בהררי קדש. ממדרשי רבותינו זכרונם לברכה שהם מועילים להחליש כח היצר הרע. ואשרי מי שיש לו חק קבוע ולא יעבר, ללמד בספר "חק לישראל" דבר יום ביומו, וכל המוסיף, מוסיפין לו טובה מן השמים. (יו"ד סימן רמ"ו)


כשהוא לומד וצריך לצאת לחוץ, אל יניח את הספר פתוח, כי על ידי זה משכח תלמודו. (שפתי כהן יורה דעה סימן רע"ז)


צריך לזהר, בכל מה שהוא לומד, להוציאו בשפתיו ולהשמיע לאזניו. שנאמר לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, והגית בו וגו'. ומי שמוציא בשפתיו, אף על פי שאינו מבין, קים מצות ולמדתם ולכן כל עם הארץ מברך ברכת התורה בשחר, לפני הפסוקים, וכן כשעולה לספר תורה. וכל העוסק בתורה, ואינו יכול להבין, מחמת קצר דעתו, יזכה להבינה בעולם הבא. (רז"ש הל' ת"ת)


מצות עשה, על כל איש מישראל לכתב לו ספר תורה, שנאמר, ועתה כתבו לכם את השירה הזאת, וקבלו חכמינו זכרונם לברכה פרושו לכתב את כל התורה שיש בה השירה, ואפלו ירש ספר תורה מאביו, מצוה לכתב משלו. שכר לו סופר לכתב לו ספר תורה, או שקנאו, והיה בו טעות והגיהו, הרי זה כאלו כתבו. ואסור למכר ספר תורה. אך בשעת דחק גדול, יעשה שאלת חכם (יו"ד סימן ע"ר ובאורח חיים סימן קנ"ג).


וכן מצוה על כל איש, לקנת שאר ספרי קדש שלומדים מתוכן, כגון מקרא משנה, גמרא ופוסקים, שילמד מתוכן, וגם ישאילן לאחרים. ומי שאין ידו משגת, לקנת לו ספר תורה וגם שאר ספרי למוד, אזי הספרים שהן לצרך למוד, הן קודמין. אמרו רבותינו זכרונם לברכה, וצדקתו עומדת לעד, זה הכותב (והוא הדין הקונה) ספרים ומשאילן לאחרים (יו"ד ע"ר כתוב' ד' ג').


חיב אדם לנהג כבוד גדול בספר תורה. ומצוה ליחד לו מקום, ולכבד את המקום ההוא ולהדרו ביותר. ולא ירק כנגד ספר תורה, ולא יאחז ספר תורה בלא מטפחת. הרואה את הנושא ספר תורה, צריך לעמד לפניו, עד שיכניס את ספר התורה למקומו, או עד שאינו רואהו עוד. ובבית הכנסת בשעה שמוציאין ומכניסין את הספר תורה, מצוה לכל מי שעוברת לפניו, ללוותה עד מקומה, וכן המגביה והגולל, ילכו ללוותה (יו"ד רפב אורח חיים קמט).


אפלו שאר ספרי קדש אם מנחים על ספסל, אסור לישב על ספסל זה, אלא אם הספרים מנחים, על איזה דבר שגבוה לכל הפחות טפח, ומכל שכן דאסור להניח ספרים על גבי קרקע. לא יניח אדם ספר על ברכיו, ושני אצילי, ידיו עליו. בשעת הדחק מתר לישב על גבי תבה שיש בה שאר ספרי קדש. אבל אם יש בה ספר תורה אסור. מניחים חמשים על גבי נביאים וכתובים, וכן כתובים על גבי נביאים, ונביאים על גבי כתובים


אבל אין מניחין נביאים וכתובים, על גבי חמשים.


ספר תורה שבלה, גונזין אותו. וכן שאר ספרים וכתבי קדש ותשמישי קדשה. ואסור לשרפן (עין שו"ע אורח חיים סימן קנ"ד).


אין זורקין כתבי קדש, ואפלו הלכות ואגדות, ואסור להפך אותן על פניהם. ואם מצאן הפוכין צריך להניחן כראוי (יו"ד סימן רפ"ב).


אין להשתין מים בפני ספרים, ולעת הצרך, על כל פנים יהיו מנחים גבוהים עשרה טפחים (כלל ל"א).


אין לעשות מפות ומעילים לדבר שבקדשה, מדבר שנשתמש בו הדיוט. ובדיעבד שכבר נעשו מתר. אבל מדבר שנשתמש בו לעבודת אלילים, אפלו בדיעבד אסור (אורח חיים סימן קמ"ז קנ"ג קנ"ד).


אסור להשתמש בספר להנאתו, כגון להעמידו להגן מפני החמה, או כדי שלא יראה חברו מה שהוא עושה. אבל אם השמש זורחת על הספר שהוא לומד בו, מתר להגן בספר אחר כיון שאינו עושה להנאתו. וכן להניח ספר תחת ספר שהיה לומד בו, כדי להגביהו לצרך הלמוד, יש להתיר. אבל אין להניח ספר בתוך ספר אחר, שלא יצטרך לחפש אחר כך מקום למודו. לא ישרטט איזה קנטרס על הספר, לפי שאין קדשה בקנטרס, עד שיכתבו בו


וכן לא יניח ניר וכדומה בספר, למשמרת (מ"א סימן קנ"ד פת"ש ביו"ד ס"ס רפ"ב)


המאבד כתבי קדש, עובר בלאו דלא תעשון כן לה' אלהיכם. וצריכין למחת בכורכי ספרים, שמדבקין בתוך הלוחות כתבי קדש. גם צריכין לזהר מאד, כשנותנים ספרים קדושים ישנים, לאמן אינו יהודי לכרכם מחדש, שיקחו מהם את הלוחות הישנות להצניעם, שלא יתנם האמן לספר חל.


אין לוקחין ספר תורה תפלין ומזוזות מן האינו יהודי, ביותר מכדי דמיהן, כדי שלא להרגילן לגנבן ולגזלן. אבל בכדי דמיהם חיבים לקנות, (אפלו במקום שצריכין גניזה) ואם האינו יהודי מבקש הרבה, צריך לעסק ולדבר עמו בדברי רצוי, אולי ישוה עמו בכדי דמיו. ואם עומד בדעתו, אז מניחן בידו (ט"ז). ואין לבקש מן האינו יהודי שיתנם בזול יותר מדאי, פן יכעס וישליכם למקום אבוד.


אם נפל ספר תורה מידו, אפלו בנרתיקו, צריך להתענות. ונוהגים שגם הרואים מתענים.


אסור לכתב פסוק בלי שרטוט (עין מגן אברהם סימן ל"ב סעיף קטן ז'). יש אומרים, דאסור לכתב דברי חל בכתב אשורית שכותבין בו התורה.


האנשים חלוקים הם בדעותיהם (פרוש בטבעיהם), יש אדם שהוא בעל חמה כועס תמיד, ויש שדעתו מישבת עליו, ואינו כועס כלל, או שהוא כועס פעם אחת בהרבה שנים. יש אדם שהוא גבה לב ביותר, ויש שהוא שפל רוח ביותר. יש שהוא בעל תאוה, שלא תשבע נפשו מהלך בתאוה, ויש שהוא לב טהור מאד, ולא יתאוה אפלו לדברים מעטים שהגוף צריך להם


יש בעל נפש רחבה, שלא תשבע נפשו מכל ממון שבעולם, כענין שנאמר אוהב כסף לא ישבע כסף, ויש שהוא מקצר נפשו, ודי לו אפלו דבר מועט, שלא יספיק לו ולא ירדף להשיג די צרכו. יש שהוא מסגף עצמו ברעב. וקובץ על ידו, ומה שהוא אוכל משלו אוכלו בצער. ויש שהוא מפזר כל ממונו, וכן בכל המדות והדעות, כגון מהולל ואונן כילי ושוע אכזר ורחמן רך לבב ואמיץ לבב וכיוצא בהן.


הדרך הטוב והישר הוא, שירגיל האדם את עצמו ללכת בדרך אמצעי, לא יתאוה אלא לדברים שהגוף צריך להן, ואי אפשר לחית זולתן, כענין שנאמר צדיק אוכל לשבע נפשו. וכן לא יהא עמל בעסקיו, אלא להשיג דבר שצריך לו לחיי שעה, כענין שנאמר טוב מעט לצדיק. ולא יקפץ ידיו ביותר וגם לא יפזר ממונו אלא יתן צדקה כפי מסת ידו ומלוה כראוי למי שצריך. ולא יהא מהולל ושוחק, ולא עצב ואונן, אלא שמח כל ימיו בנחת, בסבר פנים יפות


וכן בשאר רב המדות, מי שהולך בדרך האמצעי נקרא חכם. (רמב"ם הלכת דעות פ"א)


הגאוה היא מדה רעה מאד, ואסור לאדם לנהג בה אפלו במעט, אלא ירגיל את עצמו להית שפל רוח, כמו שצוו חכמינו זכרונם לברכה, מאד מאד הוי שפל רוח, ואיך תרגיל את עצמך להית עניו ושפל רוח כל דבריך יהיו בנחת, ראשך כפוף עיניך יביטו למטה ולבך למעלה. וכל אדם יהא חשוב בעיניך שהוא גדול ממך. אם הוא תלמיד חכם יותר ממך, הרי אתה מחיב לכבדו. וכן אם הוא עשיר ממך, גם כן אתה מחיב לכבדו, כדמצינו רבי היה מכבד עשירים


ותחשב בהיות כי השם יתברך נתן לו עשר, מסתמא ראוי הוא לכך. ואם הוא קטן ממך בחכמה או בעשר, תחשב כי הוא יותר צדיק ממך, כי הוא אם עובר איזה עברה, נחשב כשוגג ואנוס, ואתה אם עברת עברה אתה מזיד. אם כה תחשב תמיד, לא תוכל להתגאות וטוב לך.


וכן הכעס היא מדה רעה מאד וראוי לאדם להתרחק ממנה מאד. וירגיל את עצמו שלא יכעס אפלו על דבר שראוי לכעס. ואם צריך להטיל אימה על בניו ובני ביתו יראה עצמו בפניהם שהוא כועס כדי ליסרם, ותהא דעתו מישבת בינו לבין עצמו. אמר ליה אליהו לרב יהודה אחוה דרב סלא חסידא, לא תרתח ולא תחטי (לא תכעס, שמתוך הכעס אתה בא לידי חטא) לא תרוי (לא תשתכר ביין) ולא תחטי


עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה כל הכועס כאלו עובד עבודת אלילים, וכל מיני גיהנם שולטין בו, שנאמר והסר כעס מלבך, והעבר רעה מבשרך ואין רעה אלא גהינם, שנאמר וגם רשע ליום רעה. בעלי כעס אין חייהם חיים, לפיכך צוו להתרחק מן הכעס, עד שינהיג עצמו שלא ירגיש אפלו לדברים המכעיסים


וזו היא דרך הטובה ודרך צדיקים, שהם עלובין ואינם עולבין, שומעין חרפתם ואינן משיבין, עושין מאהבה ושמחים ביסורים, עליהם הכתוב אומר ואוהביו כצאת השמש בגבורתו.


לעולם ירבה אדם בשתיקה, ולא ידבר אלא או בדברי תורה, או בדברים שהוא צריך לחיי גופו. ואפלו במה שצריך לצרכי גופו, לא ירבה דברים. וכבר אמרו רבותינו זכרונם לברכה כל המרבה דברים מביא חטא. ואמרו לא מצאתי לגוף טוב משתיקה. ואמר רבא מאי דכתיב מות וחיים ביד לשון. דבעי חיים בלשנה (יעסוק בדברי תורה) דבעי מות בלישנה (יעסוק בדברי שטות).


לא יהא אדם בעל שחוק ומהתלות, ולא עצב ואונן אלא שמח. כך אמרו זכרונם לברכה שחוק וקלות ראש, מרגילין את האדם לערוה, וכן לא יהא בעל נפש רחבה, נבהל להון, ולא עצב ובטל ממלאכה, אלא בעל עין טובה, ממעט בעסק, ועוסק בתורה. ואותו המעט שהוא חלקו ישמח בו. כך אמרו זכרונם לברכה הקנאה והתאוה והכבוד. מוציאין את האדם מן העולם וצריך האדם להתרחק מהן (רמב"ם פ"ב).


שמא יאמר האדם הואיל והקנאה והתאוה והכבוד וכיוצא בהם, דרך רעה הן, שמוציאין את האדם מן העולם, אפרוש מהן ביותר, ואתרחק לצד האחרון, עד שלא יאכל בשר, ולא ישתה יין, ולא ישא אשה, ולא ישב בדירה נאה, ולא ילבש מלבוש נאה, אלא ילבש שק וכדומה, גם זה דרך רעה היא, ואסור הוא לילך בה


המהלך בדרך זו נקרא חוטא, שהרי כתיב בנזיר, וכפר עליו מאשר חטא על הנפש, ואמרו רבותינו זכרונם לברכה ומה אם נזיר שלא פרש את עצמו אלא מן היין צריך כפרה. המונע את עצמו מכל דבר ודבר, על אחת כמה וכמה. לפיכך צוו רבותינו זכרונם לברכה שלא ימנע האדם, אלא מן הדברים שהתורה אסרה לנו, ולא יאסר על עצמו בנדרים ובשבועות דברים המתרים. כך אמרו זכרונם לברכה לא דיך מה שאסרה תורה, אלא שאתה אוסר עליך דברים המתרים


ואסרו רבותינו זכרונם לברכה לסגף את עצמו בתענית יותר מן הראוי. ועל כל הדברים האלו וכיוצא בהן, אמר שלמה המלך עליו השלום אל תהי צדיק הרבה, ואל תתחכם יותר, למה תשומם. ואמר פלס מעגל רגלך וכל דרכיך יכנו.


כבר כתבנו (בסימן א' סעיף ג') מאמר יהודה בן תימא הוי עז כנמר כו' שלא יתביש מפני בני אדם המלעיגים עליו בעבודת הבורא יתברך שמו, אבל מכל מקום, לא יענה אותם דברי עזות, שלא יקנה קנין בנפשו להית עז פנים, אפלו שלא במקום עבודתו יתברך שמו. (אורח חיים סימן א').


וכן אין להתקוטט בשביל איזה מצוה כגון, להתפלל לפני התבה, או לעלת לתורה וכדומה, כדמצינו בלחם הפנים, אף שהוא מצוה לאכלו, שנינו הצנועים מושכים ידיהם והגרגרין חוטפין ואוכלין. (אורח חיים סימן נ"ג)


טבע האדם הוא, להיות נמשך במעשיו, אחר רעיו וחבריו ואנשי מקומו, לפיכך צריך האדם להתחבר לצדיקים, ולישב אצל החכמים תמיד, כדי שילמד ממעשיהם. ויתרחק מן הרשעים ההולכים בחשך, כדי שלא ילמד ממעשיהם. אמר שלמה המלך עליו השלום הולך את חכמים יחכם, ורועה כסילים ירוע. ואומר אשרי האיש וגו'. ואם הוא דר בעיר שמנהיגיה רעים, ואין אנשיה, הולכים בדרך ישרה, ילך משם לדור בעיר שאנשיה צדיקים ונוהגים בדרך טובים.


מצות עשה להדבק בתלמידי חכמים כדי ללמד ממעשיהם, כענין שנאמר ובו תדבק. וכי אפשר לאדם להדבק בשכינה, אלא כך פרשו רבותינו זכרונם לברכה הדבק בתלמידי חכמים. לפיכך צריך האדם להשתדל שישא בת תלמיד חכם וישיא בתו לתלמיד חכם. ולאכל ולשתות עם תלמידי חכמים, ולעשות פרקמטיא לתלמיד חכם, ולהתחבר אליהם בכל מיני חבור, שנאמר ולדבקה בו


וכן צוו רבותינו זכרונם לברכה ואמרו, והוי מתאבק בעפר רגליהם ושותה בצמא את דבריהם.


מצוה על כל אדם, לאהב את כל אחד ואחד מישראל כגופו, שנאמר ואהבת לרעך כמוך לפיכך צריך לספר בשבחו (ועין לקמן סימן ל' סעיף ד), ולחוס על ממונו, כמו שהוא חס על ממון שלו, ורוצה בכבוד עצמו. והמתכבד בקלון חברו, [אף על פי שאין חברו עומד שם, ולא הגיע לו בשת, ולא בישו אלא ערך מעשיו הטובים וחכמתו, למול מעשה חברו, או חכמתו, כדי שיראה מכללו, שהוא מכבד וחברו בזוי], אין לו חלק לעולם הבא [עד שישוב בתשובה שלמה] (רמב"ם הל' תשובה פ"ד ה"ד)


כל השונא אחד מישראל בלבו, עובר בלא תעשה שנאמר לא תשנא את אחיך בלבבך (עין לקמן סימן קפ"ט סעיף ה'). ואם חטא איש כנגדו, לא ישטמנו וישתק, כמו שנאמר ברשעים ולא דבר אבשלום עם אמנון למרע ועד טוב, כי שנא אבשלום את אמנון, אלא מצוה עליו להודיעו ולומר: למה עשית לי כך וכך, ולמה חטאת לי בדבר זה? שנאמר הוכח תוכיח את עמיתך


ואם חזר ובקש ממנו למחל לו, צריך למחל לו, ולא יהא אכזרי, שנאמר ויתפלל אברהם אל האלהים (שירפא את אבימלך) (רמב"ם פ"ו), באבות דרבי נתן (סוף פרק ט"ז) ושנאת הבריות כיצד. מלמד שלא יכון אדם לומר: אהב את החכמים, ושנא את התלמידים, אהב את התלמידים, ושנא את עמי הארץ, אלא אהב את כלם ושנא את האפיקורסים, והמסיתים והמדיחים וכן המסורות


וכן דוד אמר משנאיך ה', אשנא ובתקוממיך אתקוטט, תכלית שנאה שנאתים, לאויבים היו לי, הלא הוא אומר, ואהבת לרעך כמוך אני ה', מה טעם, כי אני בראתיו. ואם עושה מעשה עמך, אתה אוהבו. ואם לאו אי אתה אוהבו.


אסור לאדם לבקש דין מן השמים על חברו שעשה לו רעה. ודוקא בדאית ליה דינא בארעא. וכל הצועק על חברו (שיענש מן השמים), הוא נענש תחלה. ויש אומרים דאפלו לית ליה דינא בארעא, אסור לצעק עליו, אלא אם כן הודיעו תחלה (חו"מ סימן תכ"ב).


הרואה את חברו שחטא, או שהלך בדרך לא טוב מצוה להחזירו למוטב, ולהודיעו שהוא חוטא במעשיו הרעים, שנאמר הוכח תוכיח את עמיתך. והמוכיח את חברו, בין בדברים שבינו לבינו בין בדברים שבינו לבין המקום, צריך להוכיחו בינו לבין עצמו, וידבר לו בנחת ובלשון רכה, ויודיעו שאינו אומר לו, אלא לטובתו, להביאו לחיי עולם הבא. וכל שאפשר בידו למחת, ואינו מוחה, הוא נתפס בעון זה, כיון שהיה אפשר לו למחת (רמב"ם פ"ו).


במה דברים אמורים כשהוא מדמה שישמע לו. אבל אם יודע בו שלא ישמע לו, אסור להוכיחו, דאמר רבי אילעא משום רבי אלעזר ברבי שמעון, כשם שמצוה על אדם לומר דבר הנשמע כך מצוה על אדם, שלא לומר דבר שאינו נשמע. רבי אבא אומר חובה שנאמר אל תוכח לץ פן ישנאך, הוכח לחכם ויאהבך. (יבמות דף ס"ה ע"ב) (אורח חיים סימן תר"ח)


אסור לאדם לביש את חברו, בין בדבור בין במעשה, וכל שכן ברבים. ואמרו זכרונם לברכה המלבין פני חברו ברבים, אין לו חלק לעולם הבא. עוד אמרו זכרונם לברכה נח לאדם להפיל את עצמו לכבשן האש, ואל ילבין פני חברו ברבים, שנאמר היא מוצאת. והיא שלחה אל חמיה לאמר, לאיש אשר אלה לו, אנכי הרה. ולא אמרה לו בפרוש אלא ברמז. אם יודה יודה, ואם לאו, לא תפרסמו


לפיכך צריך האדם להזהר מאד, שלא לביש את חברו ברבים, בין קטן בין גדול, ולא יקרא אותו בשם שהוא בוש, ולא יספר לפניו דבר שהוא בוש ממנו. ואם חטא כנגדו והוא צריך להוכיחו, לא יכלימנו, שנאמר ולא תשא עליו חטא. במה דברים אמורים בדברים שבין אדם לחברו


אבל בדברי שמים, אם לא חזר כשהוכיחו בסתר, מכלימין אותו ברבים, ומפרסמים חטאו, ומחרפים אותו בפניו, ומבזין ומקללין אותו, עד שיחזר למוטב, כמו שעשו, כל הנביאים בישראל, ואין בו משום אונאת דברים, שנאמר ולא תונו. איש את עמיתו ופרשו רבותינו זכרונם לברכה עמיתו, עם שאתך בתורה ובמצוות הזהירה התורה על אונאתו, ולא על העובר עליהן, ולא חזר בו, לאחר שהוכיחוהו בסתר ובלשון רכה.


מי שחטא חברו כנגדו, ולא רצה להוכיחו, ולא לדבר לו כלום ומחל לו בלבו, ולא שטמו ולא הוכיחו, הרי זה מדת חסידות. לא הקפידה התורה אלא על המשטמה.


חיב אדם להזהר ביתומים ואלמנות, שלא ידבר אליהם אלא רכות, וינהג בהן מנהג כבוד. ולא יכאיבם אפלו בדברים, מפני שנפשן שפלה מאד, ורוחן נמוכה, אף על פי שהן בעלי ממון. אפלו אלמנתו של מלך, ויתומיו מזהרים אנו עליהן, שנאמר כל אלמנה ויתום לא תענון. ברית כרת להם מי שאמר והיה העולם, שכל זמן שהן צועקין, מחמת החמס שנעשה להם הם נענים שנאמר כי אם צעק יצעק אלי, שמע אשמע צעקתו. במה דברים אמורים שענה אותן לצרך עצמו


אבל ענה אותם הרב, כדי ללמדם תורה או אמנות, או להוליכן בדרך ישרה הרי זה מתר. ומכל מקום ישגיח לנהלם בנחת וברחמים גדולים, שנאמר כי ה' יריב ריבם אחד יתום מאב ואחד יתום מאם, ועד אימתי נקראים יתומים לענין זה. עד שיהיו יכולים לעשות כל צרכיהם בעצמם, כשאר כל הגדולים.


צריך האדם לזהר, שלא לעשות איזה דבר, שיכולין לחשד אותו שעשה דבר עברה, (אף על פי שאינו עושה) כדמצינו שהכהן התורם את הלשכה לא היה נכנס בבגד העשוי. בענין שיכולין להטמין בו איזה דבר, לפי שצריך האדם לצאת ידי הבריות כדרך שהוא צריך לצאת ידי המקום ברוך הוא שנאמר, והייתם נקיים מה' ומישראל. ואומר ומצא חן ושכל טוב בעיני אלהים ואדם.


מדת חסידות שלא לקבל מתנה, רק לבטח בה' שיתן לו די מחסורו, שנאמר ושונא מתנות יחיה.


כתיב לא תלך רכיל בעמך, איזהו רכיל, זה שטוען דברים, והולך מזה לזה, ואומר: כך אמר פלוני, כך וכך שמעתי על פלוני, אף על פי שהוא אמת וגם אין בו גנות הרי זה עובר בלאו, והוא עון גדול, וגורם להרג נפשות מישראל, לכך נסמך לו, ולא תעמד על דם רעך. צא ולמד מה ארע לדואג האדומי, שאמר לשאול כי אחימלך נתן לדוד צדה וחרב. אף על פי שהדבר היה אמת


אף על פי שהדבר היה אמת. וגם לא הוי גנות לאחימלך, שהרי לא עשה בזה שום מעשה רע, וגם אם שאול בעצמו היה שואל לאחימלך, היה אומר לו מה שעשה, כי לא נתכון לחטא בזה נגד שאול, עם כל זה גרם הרכילות של דואג, שנהרגו כמה כהנים (רמב"ם וכסף משנה הל' דעות פרק ז').


יש עון גדול מזה עד מאד, והוא בכלל לאו זה, והוא לשון הרע. והוא המספר בגנות חברו אף על פי שאומר אמת. אבל האומר שקר, נקרא מוציא שם רע על חברו. אבל בעל לשון הרע, זה שיושב ואומר: כך וכך עשה פלוני, כך וכך היו אבותיו, כך וכך שמעתי עליו, ואומר דברים של גנאי. על זה אמר הכתוב יכרת ה' כל שפתי חלקות לשון מדברת גדולות. המקבל לשון הרע הוא גרוע יותר מן האומרו, ולא נחתם גזר דין על אבותינו במדבר אלא על לשון הרע בלבד (רמב"ם פרק ז')


עד היכן לשון הרע. שאל אחד לחברו, אנה אמצא אש. ואמר לו: היכן נמצא אש, בבית פלוני, שיש לו הרבה בשר ודגים, ומבשלים שם תמיד (ערכין דף ט"ו ע"ב הגהות מיימוני מ"א ומחצית השקל סימן קנ"ו).


ויש דברים שהם אבק לשון הרע. כיצד. אמר שתקו מפלוני, איני רוצה להודיע מה אירע ומה היה, וכיוצא בדברים אלו. וכן המספר בטובות חברו בפני שונאיו, הרי זה אבק לשון הרע, שזה גורם להם שיספרו בגנותו. ועל זה הענין אמר שלמה מברך רעהו בקול גדול, בבקר השכם קללה תחשב לו, שמתוך טובתו בא לידי רעתו. וכן המספר לשון הרע דרך שחוק ודרך קלות ראש, כמו שאינו מדבר בשנאה, הוא ששלמה אמר בחכמתו כמתלהלה היורה זיקים חצים ומות ואומר הלא משחק אני


וכן המספר לשון הרע, ברמאות, שעושה עצמו כאלו מספר רק לפי תמו, ואינו יודע שזהו לשון הרע, וכשגוערין בו, אומר, איני יודע שזהו לשון הרע, או שאלו מעשיו של פלוני.


אחד המספר לשון הרע בפני חברו או שלא בפניו, והמספר דברים שגורמים, אם נשמעו איש מפי איש, להזיק חברו בגופו או בממונו. ואפלו להצר לו או להפחידו, הרי זה לשון הרע. ואם כבר נאמרו הדברים בפני שלשה, מסתמא כבר נתפרסם הדבר. ואם ספר הדבר אחד מן השלשה פעם אחרת, אין בו משום לשון הרע, והוא שלא יתכון להעביר הקול ולגלותו יותר. מה תקנתו של אדם שלא יבא לידי לשון הרע


אם תלמיד חכם הוא, יעסק בתורה, ואם עם הארץ הוא, ישפיל דעתו (רמב"ם וגמרא שם)


אמר ר' ירמיה בר אבא, ארבעה כתות אין מקבלות פני שכינה, כת לצים, וכת חנפים וכת שקרים וכת מספרי לשון הרע. כת לצים, דכתיב משך ידו את לוצצים (פרש רש"י משך ידו הקדוש ברוך הוא מהיות את לוצצים). כת חנפים דכתיב, כי לא לפניו חנף יבא. כת שקרים דכתיב דובר שקרים לא יכון לנגד עיני


כת מספרי לשון הרע דכתיב כי לא אל חפץ רשע אתה לא יגרך רע (ופרש רש"י, לא יגור עמך רע, וגבי מספרי לשון הרע כתיב, דכתיב בההוא פרשתא כי אין בפיהו נכונה וגו') צדיק אתה ה', לא יגור במגורך רע (סוטה פרק ז) ואמרו רבותינו זכרונם לברכה כל ליצנותא אסירא בר מליצנותא דעבודת אלילים דכתיב ויהי בצהרים ויהתל בהם אליהו וגו'.


הנוקם מחברו עובר בלא תעשה שנאמר לא תקום. וכיצד היא הנקימה. אמר לחברו. השאילני קרדמך, אמר לו: איני משאילך. למחר היה חברו צריך לשאל ממנו. אמר לו חברו, השאילני קרדמך. אמר לו, איני משאילך כמו שאתה לא השאלתני כאשר שאלתי ממך, הרי זה נוקם ועובר בלאו. אלא כשיבא לו לשאל, יתן בלב שלם, ולא יגמל לו כאשר גמלו, אלא ראוי לו לאדם להית מעביר על מדותיו, על כל דברי העולם, שאצל המבינים הכל דברי הבל והבאי, ואינן כדאי לנקם עליהם


וכן אמר דוד המלך עליו השלום, אם גמלתי שולמי רע ואחלצה וגו' (אסור קללה כתבנו בסימן ו' סעיף ג').


אם תרצה להנקם מאויבך. תוסיף מעלות טובות ותלך בדרכי ישרים, ובזה ממילא תנקם משונאיך, כי הוא יצטער על מדותיך, ויתאבל בשמעו שמך הטוב. אבל אם תעשה מעשים מכערים, אז ישמח שונאך על קלונך וחרפתך, והנה הוא מתנקם בך.


כל הנוטר לאחד מישראל. עובר בלא תעשה שנאמר ולא תטר את בני עמך. כיצד היא הנטירה. ראובן שאמר לשמעון: השאילני דבר פלוני, ולא רצה שמעון. לימים בא שמעון לשאל איזה חפץ מראובן, ואמר לו ראובן: הא לך, הריני משאילך ואיני כמותך, לא אשלם לך כמעשיך. העושה כזה, עובר בלא תטר, אלא ימחה הדבר מלבו, ולא יזכרנו כלל. וזו היא הדעה הנכונה שאפשר שיתקים בה ישוב הארץ, ומשאם ומתנם של בני אדם זה עם זה (רמב"ם שם).


אמרו רבותינו זכרונם לברכה איזוהי פרשה קטנה שכל גופי תורה תלויין בה. בכל דרכיך דעהו. פרוש שאפלו בדרכיך שאתה עושה לצרך גופך, דע את ה', ועשה את הדברים לשמו יתברך. כגון, האכילה, והשתיה וההליכה, והישיבה, והשכיבה, הקימה, והתשמיש והשיחה, כל צרכי גופך, יהיו כלם לעבודת בוראך, או לדבר הגורם לעבודתו.


אכילה ושתיה, כיצד. אין צריך לומר שלא יאכל וישתה דברים האסורים, חס ושלום אלא גם בדברים המתרים, והיה צמא ורעב, אם ואכל ושתה להנאתו, אינו משבח, אלא יתכון באכילתו ושתיתו, שיהיה לו כח לעבודת הבורא. לפיכך לא יאכל כל שהחך מתאוה לו, ככלב וחמור אלא יאכל דברים המועילים וטובים לבריאות הגוף. ויש אנשי מעשה, שקדם אכילה אומרים: הנני רוצה לאכל ולשתת, כדי שאהיה בריא וחזק לעבודת הבורא יתברך שמו.


הישיבה והקימה וההליכה כיצד. אין צריך לומר שלא ישב במושב לצים, ושלא לעמד בדרך חטאים, ושלא לילך בעצת רשעים. אלא אפלו לישב בסוד ישרים, ולעמד במקום צדיקים, ולילך בעצת תמימים, אם עשה להנאת עצמו, להשלים חפצו ותאותו, אין זה משבח, אלא יעשה לשם שמים. ומכל מקום, גם אם אי אפשר לו לכון לשם שמים דוקא, אל ימנע את עצמו מדברים אלו, כי מתוך שלא לשמה יבא לשמה.


שכיבה, כיצד. אין צריך לומר בזמן שיכול לעסק בתורה ובמצות, אם מתגרה בשינה לענג את עצמו, שאינו ראוי לעשות כן, אלא אפלו בזמן שהוא יגע, וצריך לישן כדי לנוח מיגיעתו, אם עשה להנאת גופו אינו משבח, אלא יתכון לתת שנה לעיניו, ולגופו מנוחה לצרך בריאת גופו, ושלא תטרף דעתו בתורה, מחמת מניעת השנה.


תשמיש, כיצד. אין צריך לומר שלא יעבר עברה, חס ושלום, אלא אפלו בעונה האמורה בתורה, אם עשה להנאת גופו, או להשלים תאותו, הרי זה מגנה. ואפלו אם נתכון כדי שיהיו לו בנים, שישמשו אותו וימלאו מקומו, אינו משבח. אלא יתכון שיהיו לו בנים לעבודת בוראו או שיתכון להברות את גופו, ולקים מצות עונה כאדם הפורע את חובו.


השיחה כיצד. אין צריך לומר לספר לשון הרע או רכילות וליצנות וסכלות פה, חס ושלום, אלא אפלו לספר בדברי חכמים, צריך שתהא כונתו לעבודת הבורא, לדבר המביא לעבודתו.


וכן כשהוא עוסק במשא ומתן, או במלאכה להשתכר בה, לא יהא בלבו לקבץ ממון בלבד, אלא יעשה כדי שיהיה לו לפרנס בני ביתו, ולתת צדקה ולגדל בניו לתלמוד תורה. כללו של דבר, חיב אדם לשום עיניו ולבו על דרכיו, ולשקל כל מעשיו במאזני שכלו. וכשרואה דבר שיבא לידי עבודת הבורא יתעלה יעשהו, ואם לאו לא יעשהו


ומי שנוהג כן, נמצא עובד את בוראו כל ימיו, אפלו בשעת שבתו וקומו והלוכו ובשעת משאו ומתנו, ואפלו באכילתו ושתיתו אפלו בתשמישו ובכל צרכיו. ועל ענין זה צוו רבותינו זכרונם לברכה ואמרו וכל מעשיך יהיו לשם שמים. ובדרך הזה זקף רבנו הקדוש אצבעותיו למעלה בשעת מיתתו ואמר, גלוי וידוע לפניך שלא נהניתי מהם אלא לשם שמים (אורח חיים סימן רל"א ורמב"ם פרק ג).


הואיל והיות הגוף בריא ושלם מדרכי השם הוא, שהרי אי אפשר שיבין או ידע דבר מידיעת הבורא והוא חולה, לפיכך צריך האדם להרחיק את עצמו מדברים המאבדין את הגוף, ולהנהיג את עצמו בדברים המברין והמחלימים את הגוף. וכן הוא אומר, ונשמרתם מאד לנפשותיכם.


הבורא ברוך הוא וברוך שמו, ברא את האדם (וכן כל בעלי חיים) ונתן בו חם טבעי, וזהו החיות של האדם. שאם יכבה האש הטבעי, אפס חיותו. והחזקת החם הזה היא על ידי המאכל אשר האדם אוכל, כמו האש הבוער שאם לא יוסיפו עליו תמיד עצים, יכבה לגמרי. כן האדם אם לא יאכל, יכבה האש אשר בתוכו וימות


המאכל נטחן בין השנים ומתערב עם מיץ הרק ויתך, ומשם יורד לאצטומכא ונטחן גם שם, ומתערב עם המיצים, מיץ האצטומכא ומיץ המרה, ויתך ויתבשל מהחם והמיצים ומתעכל. הברור שבו, ממנו נזונים כל האברים ומקים חיות האדם. והפסלת שהיא המותרות, נדחה לחוץ. ועל זה אנו אומרים בברכת אשר יצר (לפרוש אחד), ומפליא לעשות, שנתן הקדוש ברוך הוא את הטבע באדם לברור את טוב המאכל, וכל אבר מושך אליו מזונו הראוי לו, והפסלת נדחה לחוץ


שאם נשאר הפסלת בתוכו, יתעפש ויבא לידי חליים, רחמנא לצלן. ולכן רב בריאות הגוף וחלשתו, תלוי בעכול המאכל. אם מתעכל בדרך קל וטוב, אז האדם בריא. אבל אם מתקלקל העכול. אז נחלש האדם ויכול לבא לידי סכנה, חס ושלום.


העכול הטוב הוא, אם המאכל איננו רב, ושיהא קל להתעכל. שאם אכל האדם הרבה והאצטומכא מלא, אז קשה העכול, כי האצטומכא אינו יכול אז להתפשט ולהתכוץ כראוי בטבעו ולטחון את המאכל כראוי. וכמו האש, שאם ירבו עליו עצים יותר מדאי, אינו בוער יפה, כמוכן המאכל באצטומכא. ולכן האדם אשר רוצה לשמור בריאות גופו, צריך לזהר שלא לאכול, רק כשעור בינוני לפי מזג גופו, לא מעט ולא כל שבעו


ורב החלאים הבאים על האדם, אינם אלא או מפני מאכלים רעים, או מפני שהוא ממלא בטנו ואוכל אכילה גסה אפילו ממאכלים טובים. הוא ששלמה אמר בחכמתו, שמר פיו ולשונו שמר מצרות נפשו. כלומר, שומר פיו מלאכול מאכל רע או מלשבע, ולשונו מלדבר אלא בצרכיו. ואמר החכם, האוכל דבר מעט מדברים המזיקים, אינו מזיק לו כמו האוכל הרבה מדברים הטובים.


האדם בנעוריו כח העכול שלו חזק, ועל כן צריך מזון תדיר יותר מן האיש אשר הוא באמצע ימיו. והזקן לחלישות כחו צריך שיהיה מאכלו קל, ומעט בכמות והרבה באיכות להחזקת כחו.


בימי החם נחלשים כלי העכול מן החם. ועל כן ראוי שיהיה שעור האכילה בימי החם פחות מבימי הקר. ושערו חכמי הרופאים לאכול בימות החמה רק שני שלישים ממה שהוא אוכל בימות הגשמים.


כלל גדול בדרכי הרפואה, שקדם האכילה ייגע בהליכה או בעבודה עד שיתחמם גופו אחר כך יאכל. וזה שנאמר, בזעת אפיך תאכל לחם. ונאמר, ולחם עצלות לא תאכל. ויתיר חגורתו קדם אכילה, (וסימנא, ואקחה פת לחם, אקחה ראשי תבות למפרע, התר חגורה קדם אכילה. פת לחם ראשי תבות, פן תבא לידי חלי מעים) ובשעת האכילה, ישב במקומו או מסב על שמאלו


ואחר האכילה לא יתנועע הרבה, כי על ידי זה ירד המאכל מן האצטומכא טרם שיתעכל ויזיק לו, אלא ילך מעט וינוח. ולא יטיל ולא ייגע את עצמו לאחר האכילה. ולא יישן אחר האכילה עד שתי שעות, שלא יעלו העשנים למח ויזיקוהו. וכן המרחץ וההקזה והמשגל, אינם טובים לאחר האכילה.


בני האדם אינם שוים במזגם. יש מי שמזגו חם, ויש מי שמזגו קר, ויש מי שמזגו ממצע. והמאכלים גם כן משנים. ומי שמזגו ממצע יאכל מאכלים שהם גם כן ממצעים. אבל מי שאין מזגו ממצע, צריך שיאכל מאכלים שהם קצת הפך מזגו. מי שמזגו חם, לא יאכל דברים חמים, כמו תבלין ובשמים, אלא יאכל מאכלים שהם קצת קרים וחמוצים. ומי שמזגו קר, יאכל מאכלים שהם קצת חמים. וכן ישתנה המאכל לפי הזמן ולפי המקום


בימות החמה יאכל מאכלים קרים, כמו בשר כבשים וגדיים רכים ואפרוחי תרנגלת, וגם קצת מאכלים חמוצים. ובימי הקר, מאכלים חמים. וכן במדינה קרה, מאכלים חמים. ובמדינה חמה, מאכלים קרים.


המאכל הממצע הוא לחם חטה, ולא סלת ממש, כי הסלת מתאחר מלהתעכל, אך יהיה בו גם קצת מהמרסן ויהא נתחמץ במצוע ובו מלח ומאפה תנור. ויתר המאכלים שנעשו מהחטה, אינם טובים. ממיני הבשר, הטוב הוא כבש בן שנתו, וכן הגדיים היונקים. אך כל מיני בני מעים וגם הראש, המה לא טובים. העזים והפרה הזקנה והגבינה הישנה, המה מאכלים רעים ועבים. כל בשר עוף, קל להתעכל יותר מבשר בהמה. והטוב שבעופות התרנגלת


אמרו הרופאים, כי המאכל שהאדם רגיל בו, אינו מזיק לו, ואפלו הוא מאכל רע, כי ההרגל נעשה טבע, ובלבד שלא ימלא בו כרסו.


אין לאכול לב בהמה או עוף, משום דקשה לשכחה. וכן לא יאכל ממקום שאכל עכבר או חתול, דגם כן קשה לשכחה. (הוריות יג).


זמן האכילה הוא כשיתאוה לאכול תאוה אמתית לא זרה. ולהבדיל בין תאוה אמתית לתאוה זרה היא זאת. הראשונה נקראת רעב (הונגער) כי האצטומכא ריק. והשניה היא כשמתאוה מאכל מיחד ונקראת תאבון (אפטיט) ובדרך כלל, האדם הבריא והחזק, יאכל שתי פעמים ביום. וחלשים וזקנים יש להם לאכול אך מעט בפעם אחת. ויאכלו כך הרבה פעמים ביום, כי רבוי המאכל יחליש את האצטומכא


והרוצה לשמור בריאותו, לא יאכל עד שיהיה האצטומכא ריק מן המאכל הקודם. וסתם עכול בבני אדם הבריאים האוכלים מאכלים ממצעים ומתעכלים בדרך המצוע, הוא לשש שעות. וטוב להשמיט סעודה אחת בשבוע, כדי שישבות האצטומכא מעבודתו ויתחזק כח עכולו. ונראה כי השמטה זאת, טוב שתהא בערב שבת.


טוב להרגיל את עצמו לאכול פת בשחרית (עין מסכת ב"מ דף קז ע"ב).


הרוצה לאכול כמה מיני מאכלים, יקדים לאכול תחלה את המשלשל, ולא יערבם עם המזון, אלא שוהה מעט ביניהם. וכן יקדים את המאכל הקל שהוא נוח להתעכל, כגון בשר עוף קודם לבשר בהמה, בשר בהמה דקה קודם לבשר בהמה גסה. ודברים שמאמצין את בני מעים יאכל מיד לאחר האכילה, ואל יאכל מהם הרבה.


מהיות כי התחלת העכול הוא בפה, על ידי טחינת השנים והתערבות עם מיץ הרק, לכן לא יבלע שום מאכל בלי לעיסה, כי אז תכבד העכול באצטומכא לבדו.


כבר אמרנו (בסעיף ז') כי בני אדם אינם שוים במזגם. ויש לכל איש לבחור על פי רופאים במאכלים הטובים לפי מזגו ומקומו ושעתו. ובדרך כלל, הנה הרופאים הקדמונים חלקו את המאכלים במדרגות שונות. יש מאכלים שהם רעים ביותר עד מאד, וראוי לאדם שלא לאכלן לעולם, כגון הדגים הגדולים המלוחים הישנים, והגבינה המלוחה הישנה, והכמהין ופטריות, והבשר המלוח הישן, ויין מגתו, והתבשיל ששהה עד שנדף ריחו


וכן כל מאכל שריחו רע או מר ביותר, הרי הוא לגוף כמו סם המות. ויש מאכלים שהם רעים, אבל אינם כמו הראשונים לרוע, לפיכך ראוי לאדם שלא לאכול מהם אלא מעט אחר ימים הרבה, ולא ירגיל את עצמו להיות מזונו מהם או לאכלם עם מזונו תמיד, כגון דגים גדולים וגבינה, וחלב ששהה אחר שנחלב עשרים וארבע שעות, ובשר שורים גדולים ותישים גדולים, ולחם שעורים ולחם מצות, והכרוב והחציר והבצלים והשומים והחרדל והצנון, כל אלו מאכלים רעים הם


ואין ראוי לאדם לאכול מאלו אלא מעט עד מאד ובימות הגשמים. אבל בימות החמה, לא יאכל מהם כלל.


ויש מאכלים שהם רעים ואינם כמו אלו. והם, כמו עוף המים (אוז וברוז), ובני יונה הקטנים, ותמרים, ולחם שנלוש בשמן, והסלת שנפו אותה כל צרכה עד שלא נשאר בה ריח מרסן, אין ראוי להרבות במאכלות אלה.


לעולם ימנע האדם את עצמו מפרות האילנות, ולא ירבה לאכול מהם, אפלו יבשים, ומכל שכן רטבים. אבל קדם שיתבשלו באילן כל צרכן, הרי הן כחרבות לגוף. וכן החרובים, רעים לעולם. וכל הפרות החמוצים, רעים ואין אוכלין מהן אלא מעט בימות החמה ובמקומות החמים. והתאנים והענבים והרמונים (עין ברמב"ם פרק ד', וכפי הנראה דטעות סופר יש כאן וצריך לומר שקדים במקום רמונים) לעולם טובים, בין רטבים בין יבשים, ואוכל אדם מהם כל צרכו


ומכל מקום לא יתמיד באכילתם, אף על פי שהם טובים מכל פרי האילנות.


בענין השתיה, המים הם המשקים הטבעים לאדם ובריאים לגוף. אם הם זכים וצלולים, מועילים ששומרים הרטיבות שבגוף וממהרים להוציא את הפסלת. כשישתה מים, יבחר את הקרים, שהם מרוים הצמעון ומטיבים את העכול יותר מ אלו שאינם קרים. אך לא יהיו קרים מאד, שהם מכבים את החם הטבעי


ומכל שכן כשהאדם הוא עיף ויגע, יזהר מאד שלא לשתות מים קרים, כי אז חלב הלב נתחמם והוא מ התך מחמת העיפות והיגיעה והמים הקרים יזיקו לו עד שיוכל לבא לידי סכנה, חס ושלום. ואף כי המים טובים לבריאות הגוף, מכל מקום לא ישתה מהם הרבה. אין לשתות מים קדם האכילה, לפי שיתקרר האצטומכא ולא יעכל את המזון כראוי. וגם בתוך אכילתו לא ישתה רק מעט מים מזוג ביין. ורק כשהמאכל מתחיל להתעכל, אז ישתה שעור בינוני


וכן אין לשתות מים בצאתו מן המרחץ, שלא יתקרר הכבד, ומכל שכן שלא ישתה במרחץ. וכן לא ישתה אותם תכף אחר המשגל, לפי שאז החם הטבעי הוא חלוש ויהיה גורם שיתקררו האברים.


היין מחזיק החם הטבעי, ומטיב את העכול, ומוציא את המותרות, ועוזר לבריאות הגוף כשישתה מהם שעור בנוני. מי שמחו חלוש יזהר מן היין, שמוסיף על חלישותו וממלא את הראש עשנים. היין יפה לזקנים ומזיק לנערים, לפי שמעורר החם הטבעי, והוא כמוסיף אש על אש. ויש לזהר מן היין עד עשרים ואחת שנה. אין ראוי לשתות יין קדם אכילה אלא מעט, כדי לפתח בני המעים, ולא בעת רעבון, ולא אחר מרחץ וזעה, ולא א חר עמל ויגיעה. ובתוך האכילה לא ישתה אלא מעט.


לעולם לא יאכל אדם אלא כשהוא רעב, ולא ישתה אלא כשהוא צמא, ואל ישהה נקביו אפלו רגע אחד, ולא יאכל עד שיבדק את עצמו יפה יפה, שמא צריך לנקביו.


לעולם ישתדל אדם שיהיו מעיו רפויים כל ימיו, ויהיה קרוב לשלשול מעט. וזהו כלל גדול ברפואה, כל זמן שהרעי נמנע או יצא בקושי, חלאים רעים באים. ולכן כשרואה אדם שמעיו נחלשו ואין בהם כח הדוחה, ידרוש ברופאים להגיד לו במה ירפה אותם, איש איש לפי מזגו ולפי ימיו.


היגיעה בדרך ממצעת, טובה לבריאות הגוף (ועין לעיל סעיף ו) אבל היגיעה הגדולה וכן המנוחה, מזיקין לגוף. בזמן החם אין להתיגע רק מעט ובזמן הקר צריך יותר. האדם השמן צריך שיתיגע יותר מן האדם הכחוש.


הרוצה לשמור את הבריאות, צריך לדעת התנועות הנפשיות ולזהר מהן. והן, כמו השמחה והדאגה והכעס והפחד, שהן פועלות בנפש. וצריך המשכיל שיהא שמח בחלקו כל ימי הבלו, ולא ידאג על עולם שאינו שלו, ולא יבקש יתרונות, ויהיה בטוב לבב ובשמחה הממצעת, כי היא סבה לגדל החם הטבעי, ולעכל המאכל, ולדחות המותרות, ולחזק אור העינים וכל ההרגשות, וגם יתחזק כח השכל


ואמנם לא להרבות השמחה במאכל ובמשתה כמו הסכלים, כי ברב השמחה יצא החמימות לשטח הגוף, ויתך החם הטבעי, ויתקרר הלב פתאום, וימות בלא עתו בפתע. ובפרט יקרה זאת לאנשים שמנים בגופם, לפי שהחם הטבעי בגופם מעט, לפי שעורקיהם צרים ומרוצת הדם שהוא מקור החם היא לאט. הדאגה היא הפוך השמחה, וגם היא מזקת, לפי שמקררת את הגוף, ויתקבץ החם הטבעי אל הלב ויביאהו אל המות. הכעס מעורר חמימות הגוף עד שיוליד מין ממיני הקדחת


הפחד יוליד בגוף קרירות, ולכן יקרה למפחד, רעדה. וכשתתרבה הקרירות, אולי ימות. ומכל שכן שצריך לזהר שלא יאכל כשהוא בכעס או בפחד או בדאגה, אלא כשהוא בשמחה ממצעת.


השנה הממצעת טובה לבריאות הגוף, לפי שיתעכל מזונו וינוחו החושים. ואם יקרה לו מחמת חלי שאינו יכול לישן, צריך שיאכל דברים המביאים את השנה. אבל רבוי השנה, מזקת, לפי שיתמלא הראש מהאדים, כי ירבה העשן העולה מן הבטן אל המח, וימלא הראש עשן ויזיק לגוף הזק גדול. כמו שיש לו לאדם לזהר שלא יישן תכף אחר האכילה, כן יש לו לזהר שלא יישן כשהוא רעב. כי כשאין מזון בגוף, יפעל החמימות במותרות ויתילד ממנו עשן נפסד ויעלה למח


כשיישן, יהיו מראשותיו גבוהים, לפי שיעזור שירד המאכל מפי האצטומכא ויתמעטו העשנים העולים למח. השנה הטבעית היא בלילה. ושנת היום מזקת, ואינה טובה אלא לאותן שהרגלו בה (עין עוד בסדר השנה בסימן עא).


דרך הרחיצה, שיכנס אדם למרחץ משבעה ימים לשבעה ימים. לא יכנס למרחץ לא כשהוא רעב, ולא כשהוא שבע, אלא כשיתחיל המזון להתעכל. וירחץ גופו בחמין ואחר כך בפושרין ואחר כך בפושרין מן הפושרין עד שירחץ בצונן. כשיצא מן המרחץ, ילבש בגדיו ויכסה ראשו היטב, שלא תשלוט בו רוח קרה. ואפלו בימות החמה צריך להזהר בזה. וישהה לאחר שיצא עד שתתישב נפשו וינוח גופו ותסור החמימות, ואחר כך יאכל


ואם יישן מעט כשיצא מן המרחץ קדם אכילה, הרי זה יפה מאד.


לעולם ישתדל אדם לדור במקום שהאויר זך ונקי, במקום גבוה ובבנין רחב. ואם אפשר, לא ידור בקיץ במקום פתוח לצד צפון, ולא לצד מזרח, ושלא יהיה שם שום דבר מעפש. וטוב מאד לנקות אויר הבית תדיר בריחות טובים ובעשנים מועילים.


האויר הטוב לבריאות הגוף הוא, שיהא ממזג שוה. ממצע בין הקר והחם. ולכן יזהר כל אדם, שלא יחמם את ביתו הרבה בימות החרף כדרך אנשים בלי דעת, כי על ידי רב החמימות, הרבה חלאים באים, רחמנא לצלן, אלא יחממו באפן אשר לא ירגיש שום קרירות, ולא יחם לו ביותר.


לשמור חוש הראיה, יזהר מדברים אלו, לא יבא בחפזון בפעם אחת ממקום חשך לאור גדול. ואם צריך לכנס ממקום חשך למקום אור, יפתח את הדלת מעט ויסתכל באותו אור מעט איזה רגעים, ואחר כך יפתח יותר ויסתכל גם כן באותו אור איזה רגעים, ואחר כך יפתח כלה. וכן יעשה גם בבואו ממקום אור למקום חשך, כי התמורה מאור לחשך או מחשך לאור בלי ממצע, מזיק לראיה


ולכן, ה' יתברך שמו, ברחמיו ברא את העולם בענין זה, שהשמש זורחת על הארץ מעט מעט, ולא בפעם אחת, וכן שוקעת מעט מעט. ועל זה אנו מברכין, המאיר לארץ ולדרים עליה ברחמים, שמאיר לנו ברחמים מעט מעט, ולא בפעם אחת פתאום. אור החוזר מן השמש, פרוש שהשמש זורחת על איזה מקום ומשם בא האור, אור זה מזיק לעינים. לכן יזהר מלדור בבית אשר כל החלונות רק מצד צפון, כי השמש אינה באה לצד צפון, וכל האור אשר שמה הוא רק אור החוזר


וכן אפלו אם החלונות המה לצד מזרח או דרום או מערב, אם אין השמים נראין מתוך החלונות, כגון שיש כנגדן חומות גבוהות, הרי גם כן האור הבא הוא רק אור החוזר. יזהר מלעסק בכתיבה, או לקרות בספר, או לעשות כל מלאכה דקה באור בין השמשות. וכן בעצם היום כאשר השמש בתקפה. וכן לא ירבה בכתיבה או לקרות בספר באותיות קטנות ובכל מלאכה דקה לאור הנר בלילה. ההסתכלות הרבה בצבע לבן גם כן מזיקה לעינים


ולכן מראה השמים כמראה התכלת, לא לבן, כדי שלא יזיק לעינים. וכן ההסתכלות הרבה במראה אדום צח וכן באש, מזיקה גם כן. העשן וריח גפרית, מזיקין גם כן. וכן אבק דק או רוח הבא לנגד העינים, וכן הליכה מרבה ופסיעה גסה, ובכיה מרבה, כמו שאמר הכתוב, כלו בדמעות עיני. והקשה מכלן הוא רב המשגל. אבל מצות ה' ברה מאירת עינים (רמב"ם).


אסור לאכל דג עם בשר, ואפלו עם שמן עופות, מפני הסכנה. ואין לצלת בשר עם דג בתנור אחד, כשהוא תנור קטן, אלא כשאחד מהם מכסה. אבל בתנורים שלנו שהם גדולים אין לחוש.


כשאוכל דגים ואחר כך בשר או להפך, יש לאכל ביניהם קצת פת, ולשתת איזה משקה, דהוי קנוח והדחה.


צריך לזהר מזעת אדם, שכל זעת אדם הוא סם המות, חוץ מזעת הפנים. ולכן יזהר שלא יתן מאכל בין בגדיו לבשרו מפני הזעה. וכן לא יתן מעות לתוך פיו, שמא יש עליהם מעט זעה, ועוד שיד הכל ממשמשין בהן, ויש מהם חולים (יורה דעה סימן קט"ז)


צריך כל אדם לזהר תמיד כשמריח ריח איזה מאכל, יפליט כל הרק שבפיו ולא יבלענו, כי אם בולעו, יוכל לבא לידי סכנה, חס ושלום (כתובו' סא:)


יש לזהר שלא לשתת משקים שנתגלו.


אסור לתן דבר מאכל או משקים תחת המטה, אפלו הם מכסים, מפני שרוח רעה שורה עליהם. ובכפרים, יש מחזיקים תפוחי אדמה ושאר מאכלים תחת המטות, ויש להזהירם על זה.


וכן יזהר מכל דברים המביאים לידי סכנה, כי סכנתא חמירא מאסורא. ויש לחוש יותר לספק סכנה מלספק אסור. ולכן אסור לילך בכל מקום סכנה, כגון, תחת קיר נטוי, ועל גשר רעוע, ולא יצא יחידי בלילה, ולא יישן יחידי בחדר בלילה. וכן אסרו לשתת מים מן הנהרות בלילה, או להניח פיו על קלוח המים לשתות, שמא יבלע איזה דבר המזיק (יו"ד קטן חו"מ תכז).


נוהגין שבשעת התקופה מניחין קצת ברזל על כל המשקים ומאכלים. ועל המבשלים או כבושים או מלוחים אין צריכין.


אסור לאכל מאכלים ומשקים שנפשו של אדם קצה בהם, או מתוך כלים מאוסים שנפשו של אדם קצה בהם, וכן לא יאכל בידים מזהמות. שכל אלו הם בכלל אל תשקצו את נפשותיכם. ואפלו יאמר שאין נפשו קצה בהם, בטלה דעתו אצל כל אדם.


בהמה או עוף שהיו מסכנים ונשחטו, אף על פי שהתרו בשחיטה, המדקדקים מחמירים על עצמם שלא לאכלם.


אסור לקצץ אילן מאכל העושה פרות, (אילן זית שהוא עושה רבע הקב זיתים, ודקל העושה קב תמרים, בבא קמא צ"א) והיא סכנה. ואם הוא סמוך לאילנות אחרות שחשובים יותר ממנו והוא מכחיש אותם, וכן אם צריך למקומו, מתר לקצצו (יורה דעה סימן קט"ז)


החושש במעיו, יש עושין לרפואה שמעמידין על בטנו כלי שיש בו מים חמים, ואסור לעשות כן מפני הסכנה (אורח חיים סימן שכ"ו).


אסור לעבר בנחל שמימיו רודפין, אם המים מגיעים למעלה ממתנים, משום סכנה, שלא ישטפוהו המים (יומא דף ע"ז ע"ב)


אסור להוציא מפיו דבר פרענות על אדם מישראל, אפלו לומר, אלו היה פלוני קים היה בא לכאן, כי ברית כרותה לשפתים. ואין לעשות מורא לתינוק בדבר טמא, כגון לומר: חתול או כלב יקחהו. וכן בכל כיוצא באלו, צריך לזהר מאד מהרגל הלשון (ועין לקמן סימן ר"ז סעיף ג').


מצות עשה לתן צדקה לעניי ישראל, שנאמר פתוח תפתח את ידך לו. ונאמר, וחי אחיך עמך. וכל הרואה עני מבקש והעלים עינו ממנו ולא נתן לו צדקה, עובר בלא תעשה, שנאמר, לא תאמץ את לבבך ולא תקפץ את ידך מאחיך האביון. הצדקה היא סימן לזרע אברהם אבינו, שנאמר, כי ידעתיו למען אשר יצוה את בניו וגו' לעשות צדקה. ואין כסא ישראל מתכונן ודת האמת עומדת אלא בצדקה, שנאמר בצדקה תכונני


וגדול העושה צדקה יותר מכל הקרבנות, שנאמר עושה צדקה ומשפט, נבחר לה' מזבח. ואין ישראל נגאלין אלא בצדקה, שנאמר ציון במשפט תפדה ושביה בצדקה. לעולם אין אדם מעני מן הצדקה, ואין דבר רע ולא הזק בא בשביל הצדקה, שנאמר, והיה מעשה הצדקה שלום. כל המרחם, מרחמין עליו, שנאמר, ונתן לך רחמים ורחמך והרבך. וכל מי שהוא אכזרי, יש לחוש ליחוסו. והקדוש ברוך הוא קרוב לשועת עניים, שנאמר וצעקת עניים ישמע


לפיכך צריך להזהר בצעקתם, שהרי ברית כרותה להם, שנאמר, והיה כי יצעק אלי ושמעתי כי חנון אני, ואמרו בירושלמי תרעא דלא תפתח לעניא תפתח לאסיא. ויתן האדם אל לבו, שהוא מבקש כל שעה פרנסתו מהקדוש ברוך הוא. וכמו שהוא מבקש מהקדוש ברוך הוא ישמע שועתו ותפלתו, כך ישמע הוא שועת העניים. גם יתן האדם אל לבו כי גלגל הוא החוזר בעולם, וסוף שיבא הוא או בנו או בן בנו לקבל צדקה


ואל יעלה על לבו לומר: איך אחסר ממוני לתנו לעניים, כי יש לו לדעת שאין הממון שלו, אלא פקדון לעשות בו רצון המפקיד, וזה חלקו מכל עמלו בעולם הזה, כדכתיב והלך לפניך צדקך. והצדקה דוחה גזרות רעות ומוספת חיים (יורה דעה סימן רמ"ז, שבת דף קנ"א, ביצה דף ל"ב).


כל אדם חיב לתן צדקה כפי השגת ידו. ואפלו עני המתפרנס מן הצדקה, וכגון שיש לו מעט ממון שלו, ואינו נושא ונותן בהם, דמתר לו לטל מן הצדקה. כיון שאין לו קרן כדי להתפרנס מן הרוח, מכל מקום, כיון שיש לו במה להתפרנס, חיב לתן צדקה ממה שיתנו לו. ואפלו אינו יכול לתן אלא דבר מעט, אל ימנע עצמו, כי המעט משלו חשוב כמו הרבה מן העשיר


וכן אמרו רבותינו זכרונם לברכה נאמר בעולת בהמה, אשה ריח ניחוח, ובעולת עוף אשה ריח ניחוח, ובמנחה אשה ריח ניחוח, לומר לך, אחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכון לבו לאביו שבשמים. אבל כל שאין לו אלא די פרנסתו, אינו חיב לתן צדקה דפרנסת עצמו קודמת לכל אדם (סימן רמ"ח רנ"א רנ"ג ומשנה סוף מנחות).


כמה נותנים לעני. די מחסורו אשר יחסר לו. והינו בעני שמקבל בחשאי, מחיבים אנשי העיר לתן לו כל מחסורו כאשר היה רגיל מקדם שהעני. אבל עני המחזיר על הפתחים, נותנים לו מתנה מעטת לפי ערכו. ולכל הפחות יתנו לו בכל עיר לחם ומזון שעור ב' סעדות ומקום ללון. מפרנסין ומלבישין עניי עובדי אלילים עם עניי ישראל, מפני דרכי שלום (ר"נ רנ"א).


כמה יתן האדם צדקה. שנה ראשונה המעשר מן הקרן. מכאן ואילך יתן מעשר מן הרוח שהרויח כל שנה, [חוץ מצרכי ביתו], זו היא מדה בינונית. ומצוה מן המבחר שיתן חמש שנה ראשונה מן הקרן, ואחר כך כל שנה חמש מן הרוח. ואל יבזבז אדם יותר מן החמש, כדי שלא יצטרך הוא אחר כך לבריות. ודוקא כל ימי חייו. אבל בשעת מות, יכול אדם לתן עד שליש רכושו צדקה


אין לעשות ממעשר שלו דבר מצוה, כגון נרות לבית הכנסת או שאר דברים למצוה, רק יתנוהו לעניים. ואם נזדמנה לו מצוה להיות בעל ברית, או להכניס חתן וכלה עניים לחפה וכדומה וכן לקנת ספרים ללמד בהם, ולהשאילן לאחרים ללמוד בהם, אם לא היה יכלת בידו, ולא היה עושה אותה מצוה מממון שלו, יכול לעשות ממעשר. אם קונה ספרים ממעות מעשר, צריך לזהר להשאילן לאחרים, אם לא כאשר הוא צריך להם, אזי הוא קודם


וגם יזהר לכתוב עליהם שהם ממעות מעשר, למען לא יחזיקו בהם בניו אחריו (סימן רמ"ח).


הרוצה לזכות לעצמו, יכוף את יצרו הרע, וירחיב ידו, וכל דבר שהוא לשם שמים יהיה מהטוב והיפה. אם בנה בית תפלה, יהיה נאה מבית ישיבתו. האכיל רעב, יאכילהו מהטוב ומהמתוק שבשלחנו. כסה ערם, יכסהו מהיפה שבכסותו. הקדיש דבר, יקדיש מהיפה שבנכסיו. וכן הוא אומר כל חלב לה' (סימן רמ"ח).


הנותן לבניו ובנותיו הגדולים שאינו חיב במזונותיהם (שהם יותר מבני שש שנים), כדי ללמד את הבנים תורה, ולהנהיג את הבנות בדרך ישרה, וכן הנותן מתנות לאביו (שאינו יכול לפרנסו, רק ממעות צדקה שלו), והם צריכים לכך, הרי זה בכלל צדקה. ולא עוד אלא שצריך להקדימו לאחרים. ואפלו אינו בנו ולא אביו אלא קרובו, הוא קודם לכל אדם. ועניי ביתו קודמין לעניי עירו, ועניי עירו קודמין לעניי עיר אחרת, שנאמר לאחיך לעניך ולאביונך בארצך


אבל גבאי צדקה המחלק את הצדקה, צריך לזהר שלא ירבה לקרוביו יותר מלשאר עניים (רנ"א רנ"ז).


כל הנותן צדקה לעני בסבר פנים רעות ופנים כבושות בקרקע. אפלו נתן לו אלף זהובים, אבד זכותו והפסידה, ועובר על ולא ירע לבבך וגו'. אלא צריך לתן לו בסבר פנים יפות ובשמחה, ומתאונן עמו על צרתו, כמו שאמר איוב אם לא בכיתי לקשה יום, עגמה נפשי לאביון. וידבר לו דברי תנחומים, שנאמר, ולב אלמנה ארנין.


אסור להחזיר את העני ששאל ריקם. ואפלו אתה נותן לו גרוגרת אחת, שנאמר, אל ישב דך נכלם. ואם אין בידך כלום מה לתן לו, פיסהו בדברים. ואסור לגער בעני או להגביה קולו עליו בצעקה, מפני שלבו נשבר ונדכה, והרי הוא אומר לב נשבר ונדכה אלהים לא תבזה. ואוי לו למי שהכלים את העני, אלא יהיה לו כמו אב, בין ברחמים בין בדברים שנאמר, אב אנכי לאביונים.


הצדקה הרי היא בכלל הנדרים (ועין לקמן סימן ס"ז סעיף ג') לפיכך האומר, הרי עלי סלע לצדקה או הרי סלע זו צדקה, חיב לתנה לעניים מיד. ואם אחר עובר בבל תאחר, כיון שיכול לתנה מיד. ואם אין עניים מצויים לו, מפריש ומניח עד שימצא עניים. ואם נדר בבית הכנסת צדקה שנותנים לידי הגבאי, אינו עובר עד שיתבע אותו הגבאי ואז עובר עליה מיד, ואם לא כשיודע שהגבאי אינו צריך כעת המעות, אלא שיניחו אצלו.


מי שאמר: אתן סלע צדקה לפלוני, אינו עובר עד שיבא אותו עני. ויכול כל אדם להפריש מעות לצדקה, שיהיו מנחים אצלו לחלקם במעט מעט, כמו שיראה לו (רנ"ז).


הכופה אחרים שיתנו צדקה ומעשה אותן, שכרו גדול משכר הנותן, שנאמר והיה מעשה הצדקה שלום. ועל גבאי צדקה וכיוצא בהם שגובים את הצדקה, נאמר ומצדיקי הרבים ככוכבים. וגבאי צדקה שהעניים מחרפים אותו, אין לו לחוש. כי על ידי זה, זכותו יותר גדול.


המעלה הגדולה שאין למעלה הימנה במעלות הצדקה, היא המחזיק ביד ישראל המך ומטה ידו, קדם שהעני לגמרי, שיתן לו מתנה הגונה בדרך כבוד, או שילוהו מעות, או יעשה עמו שתפות, או ימציא לו איזה עסק או מלאכה כדי לחזק ידו, עד שלא יצטרך לבריות. ועל זה נאמר, והחזקת בו. כלומר החזק בו עד שלא יפול.


יש לזהר לתן הצדקה בהסתר בכל מה שאפשר. ואם אפשר לתנה באפן שהוא בעצמו אינו יודע למי נותנה, וגם העני אינו יודע ממי קבלה טוב מאד. ועל כל פנים לא יתפאר האדם בצדקה שהוא נותן. אך אם מקדיש איזה דבר לצדקה, מתר לו שיכתב שמו עליו, שיהא לו לזכרון. וראוי לעשות כן (רמ"ט).


ביותר צריכין להשגיח על תלמיד חכם עני לתת לו לפי כבודו. ואם אינו רוצה לקבל, מתעסקין לסחר לו סחורה, שמוכרים לו סחורה בזול וקונים ממנו סחורתו ביקר. ואם יודע להתעסק בפרקמטיא, מלוין לו מעות לסחור בהם. ואמרו רבותינו זכרונם לברכה, כל המטיל מלאי לתלמיד חכם, זוכה ויושב בישיבה של מעלה. ואמרו, כל הנביאים לא נתנבאו אלא לעושה פרקמטיא לתלמיד חכם ומשיא בתו לתלמיד חכם.


לעולם ירחיק אדם את עצמו מן הצדקה, ויגלגל עצמו בצער, שלא יצטרך לבריות. וכן צוו חכמינו זכרונם לברכה, עשה שבתך חל ואל תצטרך לבריות. ואפלו היה חכם מכבד והעני, יעסק באמנות ואפלו באמנות מנולת, ואל יצטרך לבריות.


כל מי שאינו צריך לטול מהצדקה, ומרמה את הבריות ונוטל, אינו מת עד שיצטרך לבריות. וכל מי שצריך לטול, ואינו יכול לחיות אלא אם כן יטול, כגון זקן או חולה או בעל יסורין, ומגיס דעתו ואינו נוטל, הרי זה שופך דמים ומתחיב בנפשו, ואין לו בצערו אלא עוונות וחטאים. וכל מי שצריך לטול ומצער עצמו, ודוחק את השעה וחי חיי צער, כדי שלא יטריח על הצבור, אינו מת עד שיפרנס אחרים, ועליו הכתוב אומר, ברוך הגבר אשר יבטח בה' וגו' (רנ"ה)


עסה מחמשת מיני דגן חיבת בחלה. קדם שמפרישין החלה מברכין, ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם אשר קדשנו במצותיו וצונו להפריש חלה. ונוטלין כזית מן העסה ושורפין אותה באש. והמנהג לשרפה בתנור שיאפו שם את הלחם (שכ"ב שכ"ד שכ"ח).


כמה שעור העסה שיתחיב בחלה. כל שנעשה מחמשת רבעים קמח, והם כמו מ"ג ביצים וחמש ביצה (ועין בכללים איך מודדין) (שכ"ד).


המצות שאופין לפסח, אף על פי שבכל עסה בפני עצמה לא היה שעור חלה, מכל מקום כיון שמניחין אותן לתוך כלי אחד, הכלי מצרפן וחיבין בחלה. וצריכין להשגיח שיהיו כל המצות מנחות בתוך הכלי. ואף על פי שקצת מן המצה בתוך הכלי, וקצתה בולטת חוץ לכלי, גם כן מצטרפות. אבל אם מצות שלמות מנחות רק למעלה ולא בתוך הכלי, אינן מצטרפות. ואפלו כסה אותן במפה, לא מהני


אבל אם מניח המצות בסדין, ומכסה אותן גם כן עם הסדין, נחשב הסדין כמו כלי ומצרפן, ואף שבאמצע מגלין. רק יזהר שלא תצא מצה שלמה חוץ לכסוי (שכה ובד"ה ופרמ"ג באורח חיים תנ"ז)


שאור שנוטלין מן העסה, כדי לחמץ בו עסה אחרת, צריכין לקח קדם שמפרישין החלה. אבל שאור שנוטלין לחמץ בו משקה שקורין חמיצה, צריכין לקח לאחר שהפרישו חלה.


לאחר פסח שלוקחין שאור מאינו יהודי לחמץ בו העסה, צריכין לזהר להפריש חלה יותר גדולה ממה שהיה השאור (שכ"ד).


העושה עסה כדי לבשלה או לטגנה מפרישין ממנה חלה בלא ברכה. ואם עושין לאפות קצת ממנה, אפלו דבר מועט, מפרישין ממנה חלה בברכה.


אם העסה נלושה בביצים או בשאר מי פרות, יש בה כמה ספקות. ולכן צריך לערב בעסה קצת מים או חלב או דבש דבורים או יין או שמן זית, דאז מפרישין ממנה חלה בברכה (שכ"ט).


מצות הפרשת חלה שיכת להאשה בעלת הבית. אך אם האשה אינה בביתה, ויש לחוש כי עד שתבא תתקלקל העסה, אז יכולה גם המשרתת או אדם אחר להפריש (שכ"ח)


שכח להפריש חלה בערב שבת, בחוצה לארץ אוכלין בשבת ומניחין חתיכה אחת ומפרישין ממנה חלה במוצאי שבת. וצריך שתהא חתיכה כדי להפריש ממנה חלה, וישאר ממנה עוד חלין, דבעינן שיהיו שיריה נכרין. וערב פסח שחל להיות בשבת, ושכחו להפריש חלה מן החלות שאפו לכבוד שבת, יש בזה מבוכה גדולה, על כן צריך כל איש להזהר בערב שבת ולהזכיר על הפרשת חלה (ועין לקמן סוף סימן קט"ו).


קדם שמולחין את הבשר, צריכין להדיח אותו יפה יפה במים. שורין אותו במים לערך חצי שעה. וצריך שהמים יכסו כל הבשר. במקום שיש דם בעין על הבשר, צריכין לשפשפו, במי השריה ולהסירו. וכן בעופות צריכין לשפשף היטב במקום השחיטה. וכן מבפנים במקום שיש דם בעין. ולפעמים נמצא בבשר או בעוף מקום שנצרר בו דם מחמת מכה, צריכין לחתך המקום הזה ולהסירו קדם השריה


כשהמים קרים מאד, יניחם תחלה במקום חם קצת להפיג צינתן, קדם ששורין בהן את הבשר, כי מחמת הקרירות שבמים, יתקשה הבשר ולא יצא אחר כך הדם במליחה (ב"י) (יו"ד סז סט).


אם שכחו ונשרה הבשר במים מעת לעת, הבשר וגם הכלי אסור. וכבד שנשרה במים מעת לעת, יעשה שאלת חכם (סימן סט ועין בחכמ"א כלל לד).


בערב שבת שאין לו פנאי, או בענין אחר שהשעה דחוקה, די לשפשף היטב את הבשר במים, וישרה אך מעט במים. וכשאין אדמומית במים יכולין למלוח אותו (חכמת אדם כלל ל').


אם לאחר השריה חתכו חתיכה אחת לשתים, צריכין להדיח היטב מקום החתך, מפני הדם שישנו שם.


בשר שנקרש מחמת הקר, צריכין להשגיח שיפשר, אבל לא יניחוהו אצל תנור שהסק. ובשעת הדחק יכולין לשרותו במים פושרין (סח סט ובחכמ"א).


הכלי המיחד לשרית בשר, אין להשתמש בו דבר אחר של מאכל.


לאחר שנשרה הבשר צריכין להטיף ממנו המים, כדי שלא ימס המלח מן המים ולא יוציא את הדם. וצריכין להשגיח שלא יתיבש הבשר לגמרי, בכדי שלא יפול המלח מעליו.


המלח לא יהא דק מאד כקמח, דאם כן נמס מיד על הבשר ואינו מוציא דם. וגם לא יהא גס מאד, שמא יפל מעל הבשר, אלא יהא בינוני כמו המלח שנעשה על ידי בשול, ויהא יבש שיתפזר היטב.


צריכין לפזר המלח על הבשר בכל הצדדין, שלא ישאר שום מקום בלי מלח. ולכן העופות צריכין לפתח אותן היטב, כדי שיוכל למלחן היטב גם מבפנים (סימן ס"ט).


הבשר במלחו צריך להניח במקום שיוכל הדם לזוב ממנו היטב, ולכן לא יעמיד את הסל עם הבשר על גבי קרקע כי לא יוכל הדם לזוב היטב. ואפלו לאחר שכבר שהה הבשר במלחו שעור מליחה קדם הדחה, לא יתנהו במקום שאין הדם יכול לזוב היטב. וכשמולחין על גבי דף צריכין להניחו בשפוע, כדי שיזוב היטב, ושלא יהיה בו גומא שיתקבץ בו ציר. והמולח עופות או דפן שלמה שיש לו תוך ובית קבול, צריך להפך צד החלל למטה, כדי שיוכל הדם לזוב היטב.


יהא הבשר מנח במלחו שעור שעה, ובשעת הדחק די כ"ד מנוטין (רגעים) סימן ס"ט ובאורח חיים סימן תנ"ט.


לאחר שהיה הבשר מנח במלחו כשעורו, ינפץ ממנו המלח היטב, ומדיחין אותו ג' פעמים במים היטב היטב. ואשה יראת ה', יש לה להשגיח בעצמה על הדחת הבשר, כי לפעמים המשרתת אשר בכתף תשא את המים, תצמצם, ויכולין לבוא, חס ושלום לאסור דם. וצריכין לזהר שלא להניח את הבשר בתוך כלי בלי מים קדם שהודח (סימן ס"ט).


צריכין לזהר בעופות להסיר את הראש קדם השריה. ואם נמלח העוף עם הראש, יעשה שאלת חכם. וכן צריכין לזהר בזה בבהמה (סימן כ"ב וס"ה)


בשר שלא נמלח עדין, לא יניחו אותו במקום שלפעמים יש שם מלח. ויש ליחד כלי לבשר לחוד, שלא להניח בכלי זה ירקות או פרות, וכיוצא בו דברים שדרכן לאכל בלא הדחה, כי דם מן הבשר נדבק בכלי ומן הכלי נדבק בהם (סימן ס"ט).


הראש צריכין לחתכו קדם שריה, ולקח את המח ולקרוע את הקרום שעליו, ולשרתו ולמלחו בפני עצמו. ואת הראש צריכין למלחו מבפנים ומבחוץ. ויכולים למלחו גם על השערות.


עצמות שיש בהן מח, אם עדין הן דבוקות בבשר, מולחן עם הבשר ביחד כמו שהן. אבל אם נפרדו מן הבשר, ימלחם בפני עצמן, ולא ינוחו במלחן אצל הבשר (ע"א).


רגלי בהמות, צריכין לחתך ראשי הטלפים קדם השריה, למען יוכל הדם לזוב מהן. וצריכין להניח אותן באפן שיוכל הדם לזוב. ויכולין למלחו גם על השערות (ס"ח וע"א).


הלב צריכין לקרע קדם השריה, שיצא הדם ממנו (ע"ב).


הראה נוהגין גם כן לחתכה ולפתח הקנוקנות הגדולות שבה קדם השריה.


הכבד יש בו הרבה דם. לפיכך אין לו תקנה לבשלו על ידי מליחה, אלא צריכין לצלותו על האש. אבל צריכין מקדם לחתכו היטב, ולהניחו בחתוכו על האש, למען ישאב האש היטב כל הדם שבו. ומדיחין אותו קודם שמניחין אותו על האש, וכשמנח על האש מולחין אותו שם קצת, וצולין אותו עד שיהא ראוי לאכילה, ואחר כך מדיחין אותו יפה מן הדם שפלט. ויש לזהר להדיחו ג' פעמים ואחר כך יכולין לבשלו.


צריכין לזהר לצלותו דוקא על האש ולא בתנור גרוף. וכן לא יכרכו אותו בניר לצלותו כך, ואפלו בניר גרוע (פליס פאפיר) (עין סספר פתחי תשובה).


אבל אין למלוח כבד קדם צליה כדרך שמולחין בשר. ומכל שכן שאין למלוח כבד עם בשר ביחד.


הטחול דינו כשאר בשר, רק צריכין להסיר ממנו קדם שריה את הקרום שעלי, שאסור משום חלב. גם צריכין לנקרו, משום הגידין. נוטל ראש הגיד ומושך אותו ונמשכין עמו ג' חוטין שבתוכו, וצריך לזהר שלא יפסק שום חוט. ואם נפסק, צריך לשרש אחריו (סימן ס"ד ע"ד).


החלחלת ושאר מעים, מולחין בצד החיצון שהשמן דבוק שם. (ע"ה).


קבה של עגל שנמצא בה חלב, שופכין את החלב קודם שריה, והרי היא כשאר בשר.


ביצים שנמצאו בתוך עופות, בין שהם קטנים מאד בין שנגמרו לגמרי עם קליפתן, צריכין שריה ומליחה והדחה. אבל לא ימלחן אצל הבשר, אלא יניחן במקום שלא יזוב עליהן הדם מן הבשר. וביצים אלו, אפלו נגמרו לגמרי, אסור לאכלן בחלב (ע"ה פ"ז).


בשר ששהה ג' ימים מעת לעת (קודם מליחה) אסור לבשול אלא אם כן נשרה בינתים.


נוהגין בעופות שלאחר שהסירו הנוצות, מהבהבים אותן באור להסיר את הנשאר. וצריכין לזהר שלא להבהבן כי אם בשלהבת של קש ותבן, ולא יעשו שלהבת גדולה ויזהרו להוליך העופות אנה ואנה לבל יתחממו (ס"ח).


הלוקח כלים השיכים לסעודה מעובד כוכבים, אפלו הם כלים חדשים, אם הם של מיני מתכת או זכוכית, אסור להשתמש בהן שום תשמיש אפלו בצונן, עד שטובלין אותן במעין או במקוה, במקום שכשר לטבילת אשה נדה, כדי שיצאו מטמאתו של עובד כוכבים לקדשתו של ישראל. וקדם הטבילה, מברכין על כלי אחד, אשר קדשנו במצותיו וצונו על טבילת כלי. ועל שנים או יותר, מברכין, אשר קדשנו במצותיו וצונו על טבילת כלים (יו"ד סימן קכ קכא).


כיון שהכלים צריכין טבילה דוקא במקום שכשר לטבילת נשים, לכן צריכין לזהר שלא להטבילן בנהרות בשעה שהן גדולים מגשמים והפשרת שלגים, וזה שכיח מאד קודם פסח שהנהרות גדולים ומטבילין שם כלים, ואינו נכון, עין לקמן סימן סימן קס"ב (סימן ק"כ ר"א).


כלי עץ אינן צריכין טבילה. ואם יש עליהם חשוקי ברזל, צריכין טבילה בלא ברכה. כלי חרס גם כן אינן צריכין טבילה. ואם מצפין מבפנים באבר (שקורין גלעזירט) צריכין טבילה בלא ברכה. וכן כלי חרסינה (פורצליין) (ק"כ).


אם הוא כלי ישן שנשתמש בו העובד כוכבים באפן שצריך הכשר בהגעלה או לבון, צריכין להכשירו מקדם ואחר כך להטבילו (קכ"א)


אם שואל או שוכר כלי מעובד כוכבים אינו צריך טבילה. ואם שואל או שוכר כלים מחנוני ישראל צריכין טבילה בלא ברכה, והחנוני יודיע זאת למי שיקנם אחר כך שלא יטבילם שנית בברכה (טורי זהב).


ישראל המחזיק בית יציקה (שקורין הוטע), והפועלים הם אינם יהודים, הכלים שנעשים שמה, צריכין טבילה בלא ברכה.


ישראל שנתן כסף או שאר מיני מתכת לאמן עובד כוכבים שיעשה לו כלי, או שיתקן לו כלי שהיה נקוב ולא היה מחזיק רביעית, צריך גם כן טבילה בלא ברכה.


אינו צריך טבילה אלא כלי שמשתמשים בו למאכל שהוא ראוי לאכלו מיד, בלי שום תקון אחר, אבל הברזלים שמתקנין בהם את המצות, ושחותכין בהם את העסה, והמחט שתופרין בה מליתא (צואר עוף ממולא), וכיוצא בהן, אינן צריכין טבילה, אבל סכין של שחיטה, וסכין שמפשיטין בו, כיון שאפשר להשתמש בסכין זה למאכל שנגמר, וכן טסים (בלעכין) שמניחים עליהם מצות, צריכין טבילה בלא ברכה


ודריפוס (שלש רגלים) שמעמידין עליו את הקדרה, כיון שאין המאכל בעצמו נוגע בו אינו צריך טבילה. אבל שפוד של מתכת שצולין עליו בשר, צריך טבילה בברכה. יש אומרים, דכלי זכוכית גדולים (כגון בקבוקים), שאין שותין מתוכן, רק שמחזיקין בהן את המשקאות לערות מהן לתוך הכוסות, לא חשיבי כלי סעודה ואינן צריכין טבילה. ויש אומרים, דצריכין טבילה (יד אפרים), ויש להטבילן בלא ברכה.


רחים של פלפלין צריכין טבילה משום המתכת. אבל התחתון שמקבל את התבלין, כיון שהוא של עץ, אין צריך טבילה (ק"כ). ורחים של קפה (קאווע) יש לטבל בלא ברכה (עין פתחי תשובה)


צריכין להשגיח קדם הטבילה שיהא הכלי נקי, ולא יהא עליו שום לכלוך או חלודה (אך רשם חלודה או שחרורית בעלמא, שדרכו בכך ואין מקפידין עליו, אינו מזיק) וצריכין להטביל כל הכלי בבת אחת, שיהא כלו במים. וכלי שיש לו יד, צריך להיות עם היד בבת אחת כלו במים. והאדם המטביל ואוחז הכלי בידו, צריך להטביל מתחלה ידו במקום שהוא מטביל. ולא יאחוז את הכלי בכח בדבוק בינוני


ואם מטבילין על ידי שקושרין את הכלי בחבל כגון שמטבילין בבאר, צריכין להשגיח שיהיה הקשר רפוי שיוכלו המים לבא בכל מקום הכלי.


אם מטביל כלים שפיהם צר, צריך להשגיח שיהיו במים עד שיתמלאו מים, כי צריכין שיבאו המים על הכלי מבפנים ומבחוץ (ק"כ ר"ב).


קטן וקטנה (עין לקמן סימן ס"ז סעיף ט) אינן נאמנין על טבילת כלים (ק"כ).


אסור להטביל כלי בשבת ויום טוב, ואם שכח להטבילו מקדם, יתנהו לנכרי במתנה ויחזר וישאלנו ממנו (עין טורי זהב סעיף קטן י"ח) ואם הוא כלי שראוי להביא בו מים במקום שמתר לטלטל, ישאב בו מים ויביא לביתו, דלא מחזי כמטביל, ולא יברך עליו. (אורח חיים סימן שכ"ג יו"ד סימן ק"כ).


אסרו חכמים לאכל פת של עובד כוכבים. ויש מקומות שמקילין ולוקחין פת מנחתם עובד כוכבים במקום שאין שם נחתם ישראל, או אפלו יש, אלא שאין הפת יפה כמו זה. אבל בפת של בעל הבית עובד כוכבים, לא היו מקלין. אך בשעת הדחק, ומי שהוא בדרך, אם יכול להשיג פת כשר, צריך להמתין עד פרסה. ולא מקרי פת בעל הבית, אלא אם עשאו בשביל בני ביתו. אבל אם עשאו למכור מקרי נחתום, אף על פי שאין דרכו בכך. וכן נחתום שעשאו לבני ביתו, מקרי בעל הבית


ויש מי שאומר, דבמקום שאין נחתום מצוי, מתר אפלו בפת של בעל הבית, ואינו צריך להמתין על פת כשר. וכן נוהגין.


אם ישראל השליך אפלו רק עץ אחד לתוך התנור בהסקו, מתר הפת ולא הוי פת עובד כוכבים.


לא אסרו פת של עובד כוכבים, אלא של חמשה מיני דגן. אבל פת קטניות (טענגרא קוקריטץ מאלייע) אינו בכלל פת, וגם אינו אסור משום בשולי עובד כוכבים, דהא אינו עולה על שלחן מלכים.


פת שפניו טוחים בביצים, אסור משום הביצים שעליו, דהוו להו בשולי נכרי. ואותן רקיקים שנאפים על ברזל ויש לחוש שנמשח הברזל באיזה שמן, אסורים בכל ענין משום בליעת אסור (יו"ד סימן קי"ב).


פת ישראל שאפאו עובד כוכבים, גרע מפת עובד כוכבים, ואסור משום בשולי עובד כוכבים אם לא הכשיר את התנור בהשלכת עץ. וצריכין לזהר בזה כששולחין לאפות או לצלות אצל נחתום עובד כוכבים, שהישראל ישליך עץ לתוך התנור, או שיניח הישראל את הפת או את המחבת לתוך התנור (ועין לקמן ריש סימן ע"ב) (קיב קיג).


דבר שאינו נאכל כמו שהוא חי וגם עולה על שלחן מלכים ללפת בו את הפת או לפרפרת, שבשלו או צלאו עובד כוכבים, אפלו בכלי ישראל ובבית ישראל, אסור משום בשולי עובד כוכבים. אבל דבר שהוא נאכל כמו שהוא חי, או שהוא דבר שאינו חשוב ואינו עולה על שלחן מלכים, אין בו משום בשולי עובד כוכבים, ואין לחוש לכלים דסתם כלים אינן בני יומן.


שפחה עובדת כוכבים בבית ישראל המבשלת בשביל הישראלים, נוהגין להקל מפני שאי אפשר שלא יחתה אחד מבני הבית באש.


אבל אם היא מבשלת בשביל עצמה לבדה, אין רגילות שיחתה ישראל, ואפשר דלא מהני בזה חתוי, דגרע מאלו מבשלת בשביל ישראל, ולכן אם בשלה דברים שיש בהם משום בשולי עובד כוכבים, לא לבד התבשיל אסור, אלא גם הקדרה נאסרה לבשל בה לכתחלה. ובדיעבד יעשה שאלת חכם.


עובד כוכבים שבשל בשבת בשביל חולה, התבשיל אסור במוצאי שבת, אפלו להחולה אם אפשר בתבשיל אחר (עין פר"ח יו"ד סוף סימן קי"ג), ובכלים יש להתיר אחר מעת לעת.


ביצה אף על פי שראויה לגמעה חיה, מכל מקום, כיון דזה הוי רק אכילה על ידי הדחק, אם בשלה העובד כוכבים, אסורה, וכן כל כיוצא בזה.


פרות שלא נתבשלו באילן כל צרכן, ואינן נאכלין חיין, אלא על ידי הדחק. שהמנים מטגנים אותן בסוכר, אסורין משום בשולי עובד כוכבים (קי"ג).


שכר של תבואה ושל דבש, נוהגין בו התר לשתתו אפלו בבית שמוכרין אותו העובדי כוכבים, ואין בו משום בשולי עובד כוכבים, דהתבואה בטלה במים, רק שצריכין לחקור אם אין מעמידין אותן בשמרי יין. ובמקום שישראלים מזלזלין ומקלין ביין של עובד כוכבים, יש לבעל נפש להחמיר על עצמו גם בשכר


ובענין שתית קאפע (בלי חלב, דעם חלב ודאי אסור) וכן שאקאלאד וטה אצל עובד כוכבים, שומר נפשו ירחק את עצמו (פת"ש סימן קי"ד בשם חכמ"א) ויש מתירין לשתות דרך ארעי. אבל דרך קביעות אסור (קי"ד).


חלב שחלבו עובד כוכבים ואין ישראל רואהו, אסור אפלו לעשות ממנה גבינה. ולכתחלה צריך הישראל להיות בתחלת החליבה, ויראה שהכלי הוא נקי. ונהגו להחמיר שלא יחלוב לתוך הכלי שדרכו של העובד כוכבים לחלוב לתוכו. ושפחות שחולבות הבהמות בבית ישראל או בדיר שלהם, כל מקום שאין בית עובד כוכבים מפסיק ואין לחוש לבהמה טמאה, מתר אפלו לכתחלה להניחן לחלוב. אבל אם בית עובד כוכבים מפסיק, צריך שיהא שם ישראל. ואפלו קטן או קטנה בני ט' שנה סגי.


גבינות העובד כוכבים אסורות. ואם הישראל רואה החליבה ועשית הגבינות, אם הגבינות בשעת עשיתן הן של ישראל מתרות. אבל אם הגבינות בשעת עשיתן הן של עובד כוכבים אסורות.


החמאה תליא במנהג המקומות. יש מקומות שאין אוכלין חמאה של עובד כוכבים, ויש מקומות שאוכלין אותה. ומי שהולך ממקום שאין אוכלין אותה למקום שאוכלין אותה, אף על פי שדעתו לחזור למקומו. אוכל שם עמהם. וההולך ממקום שאוכלין אותה למקום שאין אוכלין אותה, אסור לאכלה שם. (כעת נשמע שמזיפין את החמאה בשמן חזיר, על כן שומר נפשו ירחק).


הרוצה לאכל קדם נטילת ידים דברים, שיאכל ממינים אלו גם בתוך הסעודה, בין שהם דברים שצריכין לברך עליהם תוך הסעודה, כגון פרות, בין שהם דברים שאין צריכין לברך עליהם תוך הסעודה, כגון מיני לפתן ומיני קטניות ותפוחי אדמה, וכן אם רוצה לשתת איזה משקה (חוץ מן היין), קדם נטילת ידים, וגם בתוך הסעודה ישתה, יש בזה מחלקת הפוסקים, אם הדברים שאכל או שתה קדם נטילת ידים, נפטרים בברכת המזון


כמו שנפטרים אלו שאכל בתוך הסעודה, או שאלו שאכלן קדם נטילת ידים אינן נפטרים בברכת המזון


ולכן יש למנע מזה ולא יאכל ולא ישתה מהם רק קדם הסעודה ויברך ברכה אחרונה, ולא יאכל ולא ישתה מהם בתוך הסעודה. ואם לא ברך תחלה ברכה אחרונה, יברך בתוך הסעודה או אפלו לאחר ברכת המזון. ואם אכל או שתה ממינים אלו. גם בתוך הסעודה. יהדר אחר ברכת המזון לאכול או לשתות איזה דבר ולברך ברכה אחרונה, לפטר גם מה שאכל או שתה קודם נטילת ידים.


אם רוצה לשתות יין קדם נטילת ידים. אפלו לא ישתה יין בתוך הסעודה, מכל מקום, יש אומרים כיון שהיין בא לפתח בני המעים, ולהמשיך תאות האכילה, אם כן הם בכלל הסעודה ונפטר בברכת המזון. ויש אומרים דאפלו אם שותה יין גם בתוך הסעודה, מכל מקום, אין היין שלפני המזון נפטר בברכת המזון


ולכן יש למנוע מלשתות קדם נטילת ידים, אלא אם כן ישתה כוס יין גם לאחר ברכת המזון, שיברך אחריו על הגפן, ויפטור גם מה ששתה קדם נטילת ידים. ואם רוצה לשתות יין שרף קדם הסעודה בין שישתה גם בתוך הסעודה בין לא ישתה, יזהר לא לשתות קדם הסעודה רק פחות מכזית. אבל אם שתה כזית או יותר, נפל לידי ספק ברכה אחרונה.


אם רוצה לאכול קדם נטילת ידים מיני מזונות, כגון עוגת דבש, עוגת ביצים וכדומה, שברכה אחרונה שלהם היא על המחיה, בין שיאכל מהם גם בתוך הסעודה בין שלא יאכל מהם בתוך הסעודה, מכל מקום הן נפטרים בברכת המזון (כי ברכת המזון פוטרת ברכת על המחיה), ובלבד שלא יפסיק הרבה בין אכילה זו לנטילת ידים. אבל אם צריך להפסיק הרבה, צריך לברך תחלה ברכת על המחיה על מה שאכל, ואפלו יאכל ממינים אלו גם בתוך הסעודה (עין חיי אדם כלל מ"א).


הרוצה לאכל פת שמברכין עליו המוציא, צריך לטול ידיו מקדם. אם הפת גדול כביצה מברך על הנטילה. ובפחות מזה, אין מברכין על הנטילה.


נטילת ידים צריך להיות דוקא מן הכלי. וצריך שיהיה הכלי שלם בלי שום נקב או סדק מפלש. וגם למעלה יהיה שוה בלי שום חריץ או בליטה. ואותן קנקנים שיש להם כמין מרזב בולט בגבה משפת הכלי, שיוצקין ממנו דרך שם, אין נוטלין ממנו לידים דרך שם, כי אין לו דין כלי, כיון שאינו מחזיק שם משקים, אלא צריכין לטול דרך שפת הכלי מקום שמחזיק משקין.


כלי שאינו יכול לעמד אלא על ידי סמיכה, אם מתחלתו נעשה כך להשתמש בו על ידי סמיכה יש לו דין כלי. אבל אם לא נעשה להשתמש בו כך, כגון, כסוי כלי, אין נוטלין ממנו. ויש בזה כמה חלוקי דינים בשלחן ערוך.


שעור המים קשה לשער בצמצום, וצריכין לשפוך על כל יד מים בשפע, דאמר רב חסדא, אנא משאי מלא חפני מיא ויהבי לי מלא חפני טיבותא. ונוטלין תחלה יד ימין ואחר כך יד שמאל (כדלעיל סימן ב' סעיף ג'), ויבאו המים על כל היד דהינו עד הקנה של זרוע ולא ישאר מקום בלי מים


ועל כן יפריד קצת האצבעות ויגביהן קצת כלפי מעלה, בכדי שיגיעו המים בכל ארך האצבעות ובראשן וברחבן סביב, ויבאו המים בשפיכה אחת, ולכן אין לטל ידיו מכלי שפיו צר ואין המים יורדין בבת אחת. ונכון לשפך על כל יד ב' פעמים.


לאחר שנטל שתי ידיו, ישפשפן ביחד ויגביהן נגד ראשו, כמו שאמר הכתוב, שאו ידיכם וגו'


וקדם שמנגבן יברך אשר קדשנו במצותיו וצונו על נטילת ידים (ואף על גב דכל המצות מברך עליהם קדם עשיתן כדלעיל סימן ט' סעיף ח', מכל מקום בנטילת ידים, כיון שלפעמים אין ידיו נקיות קדם נטילה, לכן תקנו בכל נטילת ידים לברך אחר הנטילה, ועוד דגם נגוב הידים הוא מן המצוה) ומי שנוהג לשפך על כל יד ב' פעמים, ישפך תחלה על כל יד פעם אחת וישפשפן ויברך ואחר כך ישפוך פעם שנית על כל יד


ויזהר לנגב ידיו יפה. ולא ינגבם בחלוקו, משום דקשה לשכחה.


אם לאחר ששפך המים על ידו אחת, נגע שם בידו השניה, או אדם אחר נגע שם, אזי נטמאו המים שעל ידו, וצריך לנגבן ולטול פעם שנית. אך אם ארע לו כן לאחר שכבר ברך לא יברך שנית.


מי שאין לו כלי, יכול לטבול ידיו בנהר או במקוה הכשרה לטבילת נשים (ועין לקמן סימן קס"ב דין הנהרות), או במעין אפלו אין בו מ' סאה, רק שמתכסות בו ידיו בפעם אחת, ומברך גם כן על נטילת ידים. ובשעת הדחק יכול לטבל ידיו גם בשלג. אם יש על פני הארץ הרבה כמו שעור מקוה (קנ"ס ק"ס). ואם צריך לטול ידיו מתוך משאבה, יניח ידו האחת סמוך לארץ, ובידו השניה ימשך להביא עליו את המים, ואחר כך יחליף ידיו, או שחברו ימשך לו


אבל אם הידים גבוהות מן הארץ לא עלתה לו נטילה (ס' דה"ח ע"ש).


מים שנשתנו מראיהן, בין מחמת מקומם, בין מחמת איזה דבר שנפל לתוכן פסולין לנטילת ידים. אבל אם נשתנו מחמת עצמן כשרים. מים שנעשתה בהם מלאכה, כגון שהודחו בהם כלים, או ששרו בהם ירקות, או שנתנו בהם כלים עם משקים לצננן, או שמדד בהן מדות, גם כן פסולין. ויש פוסלין גם מים שנמאסו, כגון ששתה מהם כלב או חזיר וכדומה, משום דנעשו כשופכין. ויש לחוש לדבריהם.


מי שלא נטל ידיו ונגע במים, לא נטמאו המים. ולכן היוצא מבית הכסא, יכול לשאוב מים בחפניו מן החבית לרחוץ ידיו, והנשארים כשרים לנטילת ידים. אבל אם שכשך ידיו בתוך החבית לנקותן, ואפלו טבל בו רק אצבעו הקטנה לנקותה, נפסלו כל המים מפני שנעשתה בהם מלאכה.


מים מלוחים, סרוחים, מרים או עכורים, אם אין ראויין לשתית כלב, פסולים לנטילת ידים (ק"ס).


קדם הנטילה צריכין להשגיח על הידים שיהיו נקיות בלי שום חציצה. ומי שצפרני אצבעותיו גדולות, צריך לדקדק לנקותן, שלא יהא בתחתיהן טיט וצואה, משום דהוי חציצה. וכן צריך להסיר הטבעת, שלא תהיה חציצה.


מי שידיו צבועות, אם אין שם ממשות הצבע כי אם חזותא בעלמא, לא הוי חציצה. אבל אם יש עליהם ממשות הצבע, אפלו רק מעט, הוי חציצה. אך אם הוא אמן בכך, דהינו שהוא צבע, וכן מי שהוא טבח וידיו מלכלכות מדם, או שהוא סופר ואצבעותיו מלכלכות מדיו, והוא רגיל בכך, וכל בעלי אמנות זאת אין מקפידין בכך, לא הוי חציצה, אלא אם כן הוא ברב היד


וכן מי שיש לו מכה על ידו ועליה רטיה שמצטער להסירה, לא הוי חציצה (ועין עוד בסימן קס"א דיני חציצה בטבילת נשים, והוא הדין לנטילת ידים) (קסא).


המים צריכים שיבאו על הידים מכח גברא. אבל אם המים באים מאליהם, לא הוי נטילה. וחבית שיש בה ברזא והסיר את הברזא, אזי המים הבאים בכח הראשון, דהינו קלוח הראשון לבדו, נחשב מכח גברא. אבל המים הבאים אחר כך, אינם נחשבים מכח גברא, אלא כאלו באו מאליהם. ולכן מי שהוא רוצה לטול את ידיו דרך הברזא, צריך לידע שבקלוח הראשון תתכסה כל היד, ויסתום את הברזא ויחזור ויפתחהו לשפיכה שניה


ומי שאינו יודע לשער, אין לו לטול ידיו בדרך זה, ומכל שכן שאין לטל ידיו מן הכיור שיש לו ברזא קטן והקלוח הוא דק.


אסור לאכול בלא נטילה, אפלו אם רוצה לכרך ידיו במפה. ואם הוא בדרך ואין לו מים, אם יודע כי בעוד דרך ד' מילין לפניו או מיל לאחריו ימצא מים, מחיב ללכת לפניו ד' מילין, או לחזור לאחריו מיל לטול ידיו לאכילה. אבל אם גם שמה לא ימצא מים, או שהוא עם חבורה ומתירא להפרד מהם, וכן מי שיש לו שאר אנס שאינו יכול לטול ידיו, יכרוך ידיו במפה או ילבש בתי ידים (כפפות) [האנדשוה] ויאכל כך (קס"ג).


העושה צרכיו קדם אכילה, שהוא צריך לטול ידיו לברכת אשר יצר וגם צריך לטול ידיו לסעודה יש בזה כמה ספקות. על כן הנכון שיטול תחלה ידיו שלא כדין נטילת ידים לסעודה, דהינו שישפך רק מעט מים לחפנו אחת, וישפשף שתי ידיו במים אלו וינגבם היטב ויברך אשר יצר, ואחר כך יטול ידיו כדין נטילת ידים לסעודה ויברך על נטילת ידים (קסה).


מי שבאמצע סעודה נגע בגופו במקומות המכסים, או שחכך בראשו, או שהשתין מים, צריך לטול ידיו פעם שנית, אבל לא יברך עליהן. וכן אפלו אם עשה צרכיו ונוטל ידיו באמצע הסעודה, אינו צריך לברך על נטילת ידים.


האוכל דבר שטבולו במשקה, או שבא משקה על המאכל ועדין הוא לח מן המשקה, אף על פי שהוא אינו נוגע במקום המשקה, מכל מקום צריך לטול ידיו תחלה, רק לא יברך על נטילת ידים. והרבה מקלין בדבר זה. אבל כל ירא שמים יש לו להחמיר על עצמו.


משקים לענין זה המה שבעה, ואלו הן: יין, וכן חמץ מיין, דבש דבורים, שמן זית, חלב, ובכלל זה גם מי חלב, טל, דם של בהמה חיה ועוף (והינו כשאוכלו לרפואה) מים. וסימנם י"ד שח"ט ד"ם. אבל שאר מי פרות, אפלו במקום שרגילין לעשות משקים לשתיה מסחיטת איזה פרות, אין להם דין משקה לענין זה.


פרות שמרקחין בסכר אין צריכין נטילת ידים, כי הסכר לא הוי משקה, וגם הלחלוחית שיצא מן הפרות לא הוי משקה, שהוא מי פרות. אבל אם מרקחין בדבש, אם נקרש הדבש היטב אזי יצא מכלל משקה ונעשה אכל, ואינן צריכין נטילת ידים. אבל אם לא נקרשו היטב, אלא נתעבו מעט ועדין הם נגרים, צריכין נטילת ידים. וכן חמאה שהיא בכלל החלב, אם היא קרושה, אינה משקה רק אכל. אבל אם היא נמוחה, הרי היא משקה.


דברים שדרכן לאכלן בלא כף ומזלג, אפלו הוא אוכל על ידי כף או מזלג, צריך נטילת ידים. אבל דבר שאין דרכו לאכול רק על ידי כף, כגון לביבות וכיוצא בזה, וכן פרות מרקחין בדבש במקום שאין דרכן לאכלן רק על ידי כף או מזלג, אינן צריכין נטילת ידים (קנ"ח).


מלח שנעשה ממים, הוי בכלל מים (כי המים אף על פי שנקרשו, לא יצא מכלל משקה). ולכן הטובל צנון וכדומה במלח זה צריך נטילת ידים. יין שרף שנעשה מתבואת או מפרות אינו משקה לענין זה, דלא הוי זעה מן התבואה ומן הפרות ואף על פי שיש בו גם מים ומזוג גם כן במים מכל מקום הם המעוט. ולכן הטובל בו איזה דבר ואוכלו אין צריך נטילת ידים, אבל יין שרף שנעשה מן החרצנים והזגים או מן השמרים של יין, נראה דהוי משקה.


על לחם גמור שהוא מחמשת מיני דגן מברכין לפניו המוציא, ולאחריו ברכת המזון. (דין פת הבאה בכסנין יבואר בסימן מ"ח) (קס"ז ר"ח).


יש לזהר שלא להפסיק בין נטילת ידים להמוציא, אבל מתר לו לענות אמן על איזה ברכה שהוא שומע. ושהיה כדי הלוך כ"ב אמות, או מבית לבית, אפלו הלוך מעט, וכן אם דבר מה שאינו לצרכי הסעודה מקרי הפסק. ובדיעבד אם הפסיק לית לן בה, ובלבד שלא עשה איזה מעשה בינתים, או שהפליג בדברים, דאז הוי הסח הדעת וצריך נטילה שנית.


בוצע הפת במקום המבחר שבו, מפני כבוד הברכה. והמבחר הוא מקום הקשה, ששם נאפה היטב, והוא המקום שכנגד המתבקע, כי במקום שמתחיל לאפות נדחקת העסה עד שמתבקע הצד שכנגדו. אך זקן שקשה לו לאכל פת קשה, יבצע במקום הרך. ומהיות כי אין להפסיק בשהית החתוך בין ברכת המוציא לאכילה, על כן חותך מעט סביב הפת כעין טבעת, בענין שאם יאחוז בפרוסה, תעלה כל הככר עמן


שאם לא כן חשיב כפרוסה, ואנן בעינן שיברך ברכת המוציא בעוד שהפת שלמה, ויניחנה מחברת לפת ויברך ברכת המוציא, ואחר שסים הברכה יפרידנה, כדי שתכלה הברכה בעוד שהפת שלם. וכן כשבוצע מככר שאינה שלמה, לא יחתך לגמרי קדם הברכה, כדי שתהא בשעת הברכה יותר גדולה


ובשבת לא יחתך כלל בככר עד אחר הברכה, כדי שיהיו הככרות שלמות ממש (עין לקמן סימן ע"ז סעיף י"ז) וגם בחל אם היא עגה דקה, יברך קדם הבציעה, כיון שאין שהיה בשבירה.


לא יבצע פרוסה קטנה, מפני שנראה כצר עין. ולא פרוסה יותר מכביצה, לפי שנראה כרעבתן. ודוקא כשאוכל לבדו. אבל אם אוכל עם הרבה בני אדם וצריך לתן מן הפרוסה לכל אחד כזית, מתר לבצוע כפי מה שצריך לו. ובשבת אפלו אם אוכל לבדו, מתר לבצוע כפי מה שצריך לכל הסעודה, מפני כבוד השבת, להראות חביבת סעודת שבת שחפץ לאכל בה הרבה. יש לאכל את הפרוסה שבצע עליה קדם שיאכל פת אחרת, והוא משום חבוב מצוה, כיון שברך עליה


וטוב לזהר שלא יתן ממנה לנכרי או לבהמה ועוף.


קדם שיברך יתן שתי ידיו על הפת, שיש בהן י' אצבעות כנגד י' מצות התלויות בפת: לא תחרוש בשור ובחמור, כלאים, לקט, שכחה, פאה לא תחסום, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני, חלה. ולכן יש י' תבות בברכת המוציא וי' תבות בפסוק עיני כל אליך ישברו, וי' תבות בפסוק ארץ חטה ושעורה, וי' תבות בפסוק ויתן לך. וכשיאמר את השם, יגביה את הלחם. ובשבת יגביה שתיהן. ויברך בכונה, וידקדק להוציא היטב את הה"א של המוציא


ויתן רוח קצת בין תבת לחם לתבת מן, שלא להבליע את המ"ם. ולאחר הברכה יאכל מיד כי אסור להפסיק בין הברכה לתחלת האכילה אפלו לענית אמן. ויש לאכל כזית בלי הפסק (ועין לקמן סימן נ' סעיף ה).


מצוה להביא על השלחן מלח קדם שיבצע, ויטבל פרוסת המוציא במלח, לפי שהשלחן דומה למזבח (עין לקמן סימן מ"ד סעיף ד'), והאכילה לקרבן, ונאמר, על כל קרבנך תקריב מלח. ולפי שהשלחן דומה למזבח, טוב לזהר שלא להרוג עליו כנה.


אם מחלק פרוסות המוציא להמסבין, לא יזרקן, דאסור לזרוק את הפת, וגם לא יתננה לתוך ידו, אלא יניחנה לפניו (קס"ז).


מצוה לבצע על הפת החשובה יותר. ולכן אם יש לפניו חתיכת פת ופת שלמה, ודעתו לאכל תוך הסעודה משתיהן, ושתיהן ממין אחד, אף על פי שהפת השלמה היא קטנה יותר מן החתיכה, וגם אינה נקיה כמו החתיכה, מכל מקום יבצע על השלמה שהיא חשובה יותר. אבל אם אינן ממין אחד, אלא שהשלמה ממין גרוע, כגון, שהשלמה היא פת כסמין, והחתיכה היא פת חטים, אפלו היא קטנה, מברך על של חטים


ואם השלמה היא של שעורים, אף על פי שהיא גרועה מחטין, מכל מקום, כיון שגם שעורה נזכרה בפרוש בפסוק, וגם היא שלמה, לכן ירא שמים יש לחלוק כבוד גם לזו של שעורים ושלמה. וכיצד עושה, מניח את החתיכה תחת השלמה ובוצע משתיהןיחד. אם שתיהן שלמות או שתיהן חתוכות ושתיהן ממין אחד, יברך על הנקי יותר. ואם שתיהן שוות בנקיות יברך על היותר גדולה.


אם יש לפניו פת ישראל ופת עובד כוכבים ואינו נזהר מפת עובד כוכבים, אם שתיהן שלמות או שתיהן פרוסות וגם שוות בגדלות והם ממין אחד, יברך על פת ישראל. ואם זו של ישראל אינה נקי כמו של עובד כוכבים, יברך על איזה מהן שירצה. ואם בעל הבית נזהר מפת עובד כוכבים, אלא שהובא בשביל אורח, יש לסלקה מן השלחן עד לאחר ברכת המוציא.


כל דין קדימת החשוב, אינו אלא אם בדעתו לאכול בתוך הסעודה משתיהן. אבל אם אין דעתו לאכל בתוך הסעודה רק מפת אחת, יבצע על זו שהוא רוצה לאכול, ואין משגיחין בזה על החשיבות.


מי שיש לו בהמות או עופות שמזונותיהן עליו, אסור לו לאכול כלום עד שיתן להם מאכל, דכתיב ונתתי עשב בשדך לבהמתך ואכלת ושבעת, הקדימה התורה מאכל בהמה למאכל האדם. ולשתיה, האדם קודם, דכתיב שתה וגם גמליך אשקה. וכן כתיב והשקית את העדה ואת בעירם.


לא יאכל אדם ולא ישתה דרך רעבתנות. לא יאכל מעמד ולא ישתה מעמד. ויהא שלחנו נקי ומכסה יפה, אפלו אין לו לאכול רק דבר שאינו חשוב. לא יאחוז פרוסה גדולה כביצה ויאכל ממנה. ולא יאחוז המאכל בידו אחת ויתלוש ממנו בידו השנית. לא ישתה כוס יין בפעם אחת. ואם שתה, הרי זה גרגרן. בשתי פעמים, זהו דרך ארץ. ובשלש פעמים, הרי זה מגסי הרוח, אם לא כשהוא כוס גדול ביותר, יכול לשתותו אפלו בכמה פעמים


וכן כוס קטן מאד, יכול לשתותו בפעם אחת (סימן ק"ע ובטור סימן קס"א).


לא ישוך פרוסה ויניחנה על גבי השלחן, או יתננה לחברו או לתוך הקערה, כי שמא הוא מאוס לחברו. ולא ישתה מכוס ויתן לחברו לשתת המותר, כי יש לכל אדם לזהר שלא לשתות משיוורי כוס ששתה חברו, וזה שמא מחמת הבושה ישתה בעל כרחו.


לא יהא אדם קפדן בסעודתו, כי האורחים ובני הבית מתבישים אז לאכול, כי חושבים פן מתרגז ומקפיד על אכילתן.


אין משיחין בסעודה אפלו בדברי תורה, מפני הסכנה, שמא יקדים קנה לושט, ואפלו מי שנתעטש, אסור לומר לו אסותא. אבל שלא בשעת אכילה, מצוה לומר על השלחן דברי תורה. ויש לזהר בזה מאד. ומנהג טוב לומר אחר אכילת פרוסת המוציא, מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר, שהוא תורה וגם תפלה על מזונותיו. ולאחר גמר הסעודה נוהגין לומר בחל, על נהרות בבל וגו'. ובשבת ויום טוב וכל הימים שאין אומרים בהם תחנון, אומרים שיר המעלות בשוב ה' וגו'


וכשלומד על השלחן מתוך הספר, צריך להשגיח מאד, כי שכיח להיות בספרים תולעים קטנים ויוכל לבא לידי אסור, חס ושלום.


שנים שיושבין על השלחן, אפלו כל אחד קערה שלו לפניו, או במיני פרות שיש לכל אחד חלקו לפניו, מכל מקום הגדול פושט ידו תחלה. והשולח ידו בפני מי שגדול ממנו, הרי זה גרגרן.


שנים שאוכלים מתוך קערה אחת והפסיק אחד מלאכול כדי לשתות, או לעשות איזה דבר קטן, דרך ארץ הוא שגם השני ימתין עליו. אבל אם המה שלשה, אין השנים פוסקין בשביל האחד.


עושה אדם צרכיו בפת. והני מלי, דלא ממאיס בה. אבל מדי דממאס בה לא. הלכך אין סומכין בו את הקערה אם היא מלאה דבר, שאם יפל על הפת ימאס. וכשאוכלין איזה תבשיל עם חתיכות פת, והפת הוא לו במקום כף, צריך לזהר לאכול בכל פעם קצת מן הפת, והנשאר לו מן הפת גם כן יאכל אותו אחר כך.


אסור לזרוק פת אפלו במקום שאינו נמאס, כי הזריקה היא בזיון. ושאר מיני אוכלים, אם נמאסין על ידי הזריקה, אסור לזרקן. אבל אם אינן נמאסין, כגון אגוזים וכדומה, מתר. לא ישב על שק שיש בו פרות, שנמאסים על ידי כך. אין נוטלין את הידים ביין או בשאר משקה, משום בזיון. כשרואה איזה אכל מנח על הארץ, צריך להגביהו. מאכל שהוא ראוי לאדם, אין מאכילין אותו לבהמה, משום בזוי אכלין.


אם צריך לעשות איזה רפואה בפת או בשאר דבר מאכל, אף על פי שנמאס בכך, מתר.


יזהר מאד בפרורין שלא יזרקם, שקשה לעניות, אלא יקבצם ויתנם לעופות.


השותה מים, לא ישתה בפני רבים, אלא יהפך פניו. ובשאר משקין, אין צריך להפוך פניו.


אין מסתכלין בפני האוכל והשותה, ולא בחלקו שלפניו, כדי שלא לבישו.


כל מאכל ומשקה שמביאין לפני האדם שיש לו ריח והאדם תאב לו, צריך לתן ממנו מיד דבר מעט להמשמש, לפי שמזיק לאדם שרואה לפניו מאכל שהוא מתאוה לו, ואינו אוכל ממנו.


לא יתן אדם לאכול אלא למי שיודע בו שיטול ידיו ויברך (קס"ט).


אשה שאין בעלה עמה, אין לה לשתות יין. ואם היא במקום אחר שלא בביתה, אפלו אם בעלה עמה, אסורה לשתות. והוא הדין שאר משקין המשכרים. ואם היא רגילה לשתות יין בפני בעלה, מתרת לשתות מעט שלא בפני בעלה.


אסור לאורחים לטול כלום ממה שלפניהם לתן ביד בנו או בתו של בעל הבית, כי שמא אין לבעל הבית יותר ממה שהביא לפניהם, ויתביש שלא יהיה להם די. אבל אם יש על השלחן מוכן הרבה, מתר.


הנכנס לבית, לא יאמר: תנו לי לאכול, עד שיאמרו לו הם (ק"ע). אסור לאכול מסעודה שאינה מספקת לבעליה, שזהו אבק גזל, אף על פי שהבעל הבית מזמינו לאכל עמו, והוא עון גדול ומן הדברים שקשה לשוב עליהם.


אסור לצאת ממקומו קדם שיברך ברכת המזון, ואפלו ללכת באמצע הסעודה לחדר אחר לגמור שם סעודתו או שיחזור אחר כך לכאן לגמור סעודתו. ואפלו ללכת רק חוץ לפתחו ולחזור אחר כך לכאן לגמור סעודתו, יש לזהר מזה


עבר ויצא, בין שהוא גומר סעודתו במקום שהוא שם, בין שהוא חוזר לכאן לגמר סעודתו, אינו צריך לחזור ולברך המוציא, דכיון שקבע סעודתו על הפת, אף על פי ששנה מקומו, מכל מקום נחשב הכל לסעודה אחת, רק שיזהר לאכול לכל הפחות כזית פת במקום שיברך ברכת המזון, אבל בשאר דברים (שאינם פת) אינו כן.


אם אוכלין בחבורה ויצאו קצת מהם על דעת שיחזרו לכאן, כיון שנשאר אפלו רק אחד מהן כאן במקומו, לא נתבטלה הקביעות. וכשחוזרין, לקביעותן, חוזרין ולא הוי הפסק.


אם בשעת ברכת המוציא היתה דעתו ללכת אחר כך לבית אחר לגמר שם סעודתו ולברך שם ברכת המזון, נוהגין להתיר. וצריך לזהר לאכול גם שם לכל הפחות כזית פת. ואין לעשות כן אלא לעת הצרך לסעודת מצוה.


המתפלל בתוך הסעודה, כשחוזר לאכול, אינו צריך לברך עוד המוציא. וכן אם ישן בתוך הסעודה שנת ארעי, אף על פי שנמשך איזה זמן לא מקרי הפסק. וכן אם הפסיק בשאר דברי רשות, כגון שהצרך לנקביו וכיוצא בזה. ומכל מקום בכל אלו בעי נטילת ידים מחדש, משום דהוי הסח הדעת, אלא אם כן שמר ידיו. אך לא יברך על הנטילה, כי משום הסח הדעת אין מברכין על הנטילה (סימן ק"ע קע"ח ובסד"ה).


משגמר סעודתו ונתן דעתו לברך ברכת המזון, אם חוזר ורוצה לאכול או לשתות, יש בזה הרבה חלוקי דינים לענין הברכות. על כן יש למנוע מזה, אלא מיד כשנתן דעתו לברך ברכת המזון, יברך ברכת המזון (קע"ט).


כל מה שאוכלים בתוך הסעדה, מדברים שרגילים לאכלם בתוך הסעודה לשבוע, כגון בשר, דגים, מיני לפתן, דיסא ומיני לביבות, אפלו דברים שאוכלים בלא לחם, כלם אינם צריכין ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם, שכיון שאוכלין אותן לשבוע, הרי הן בכלל הסעודה, וכל הסעודה נגררת אחר הלחם שהוא עקר חיי האדם. ולכן כלן נפטרין בברכת המוציא ובברכת המזון. ואפלו אם נשלחו לו מבתים אחרים, אינו צריך לברך עליהם, דסתמא דעת האדם על כל מה שיביאו לו.