אונן שיש לו בן למול, אם אפשר לקבר את המת קדם שיצאו מבית הכנסת שחרית, אזי יתפללו הקברנים תחלה, ויקברו את המת, וימולו את התינוק. ואם אי אפשר, מכל מקום ימולו את התינוק שחרית בבית הכנסת, והסנדק יברך ברכת להכניסו, משום דמת ומילה, מילה קודמת.


אונן באור לארבעה עשר בניסן, יעשה שליח לבדק את החמץ, וכל חמירא וכו' יאמר בעצמו.


אונן בליל ספירת העמר, לא יספר בלילה, אלא ביום לאחר הקבורה יספר בלא ברכה. ובשאר הלילות, יספר אחר כך בברכה. ואם רואה ביום כי האנינות תמשך עד הלילה, יספר אפלו באנינות בלא ברכה, כדי שיספר שאר הלילות בברכה (אונן בפורים, עין לעיל סימן קמא סעיף כא).


מי שמת בתפיסה והמושל אינו רוצה לתנו לקבורה עד שיתנו לו ממון הרבה, לא חלה על הקרובים אנינות, וגם אבלות לא חלה עליהם, כיון שלא נתיאשו מלקברו, ומצפים להתפשר עם המושל. וכן אם קרובי המת הם בתפיסה ואינם יכולים לעסק בצרכי המת, אין אנינות חלה עליהם.


במקומות אשר נתנה הדת שלא לקבור את המת עד לאחר ארבעים ושמונה שעות, אף על פי כן לא נפטר האונן מדין אנינות, כיון שלאחר עבור הזמן ודאי יקברוהו, מטל עליהם בינתים להתעסק בכבודו, להכין תכריכין וארון, ולהכין אנשים. אך ביום טוב שני, יש להקל ולפטרו מדין אנינות בזה שאי אפשר לקברו מחמת פקדת המלכות.


במקומות הנזכרים, לפי שחוששין שלא ימצאו אנשים לטהר את המת בקרוב שני מעת לעת לאחר מותו, ועל כן המציאו לטהרו תכף לאחר מותו ולשומו בארון שלם ונקוב מלמטה, אזי לאחר שהושם בארון, פטורין מדין אנינות, ונוהג דין אבלות. ומכל מקום צריכין למנות שבעה ימים משעה שיסתם הגולל בקבר.


מי שמת לו מת והוא אינו יודע, אם אין מי שיתעסק בו, צריכין להגיד לו. אבל אם יש מתעסקין אחרים, אין להגיד לו עד לאחר שיתפלל. ומי שלאשתו מת לה מת, והיא אינה יודעת, יש לו להבעל להחמיר שלא לשמש עמה (עין לקמן סימן רו סעיף ט, ואנינות חמיר טפי).


נוהגין להדר אחר בגדי פשתן לבנים לתכריכין, ויהיו נאים, לסימן שמודים בתחית המתים, דאמר רב חיא בר יוסף, עתידין הצדיקים שיעמדו בלבושיהן. אבל לא יהיו חשובים יותר מדי, כי זה אסור. אין לעשות בתכריכין לא אמרא ולא שום קשר, הן בחוטין שתופרין בהם, הן בלבישה. קוברין את האיש בטלית שיש בה ציצית, אך פוסלין אחת. והיותר נכון, שכשמנח בקבר, אז יכניסו ציצה בתוך הכנף


אם היתה לו טלית נאה שהתפלל בה בחייו, אינו ראוי להחליפה לאחר מותו בטלית אחרת שאינה נאה, כי ניח לו לאדם להקבר בטלית שהתפלל בה בחייו. כשמלבישין את המת, יכונו שכשם שהם מלבישים את הגוף, כך תתלבש נשמתו במלבושים רוחניים בגן עדן.


סדר הטהרה, מרחיצין במים חמים כל גופו וראשו, ומנקין אותו היטב בין אצבעות ידיו ורגליו ובכל מקום, וחופפין את ראשו, וסורקין וגוזזין שערות ראשו, ונוטלין צפרני ידיו ורגליו (ובמדינתנו אין נוהגין זאת). וצריכין לזהר שלא יהפכו את המת על פניו, שהוא דרך בזיון, אלא יטו אותו על צדו, ואחר כך על צדו השני


לאחר שנקו אותו היטב שופכין עליו תשעה קבין מים, דהינו שמעמידין את המת על הקרקע או על גבי קש ושופכין המים על ראשו שירדו על כל גופו.


שעור תשעה קבין יש בו מחלקת. (ויש לקח לערך עשרים וארבעה קווארט פויליש). ואין צריכין שיהיו כלם בכלי אחד דוקא, אלא גם משני כלים או משלשה, מצטרפין, רק שהשני יתחיל לצוק בעוד שלא הפסיק הראשון, וכן השלישי בעוד שלא הפסיק השני. וגם אם מערה מכלי אחד, לא יפסיק הקלוח. ומתוך ארבעה כלים, אפלו שופכין בפעם אחת, אין מצטרפין.


אחר כך טורפין ביצה עם יין ביחד, וטורפין הביצה בקלפתה, לרמז שגלגל הוא שחוזר בעולם, (ובמקום שאין יין מצוי, לוקחין מים) ומרחיצין בו ראשו. ומה שנוהגין באיזה מקומות שכל אחד לוקח מעט ומזה על המת, אין זה נכון, ויש לבטל מנהג זה, כי דומה לחקות העמים, אלא ירחצו בו ראשו.


צריכין להשגיח שלא יקמץ המת אצבעות ידיו. ומה שבקצת מקומות נוהגין לקמץ את האצבעות, יש לבטל מנהג זה. ומה שקצת אומרים, שמרמזים בזה שמות קדושים, דבר בדוי הוא. גם מה שנותנין בידו שרביטין שקורין געפליך, מנהג שטות הוא. ואם רוצים דוקא לתת אותן, יניחום אצלו.


לאחר שטהרו את המת, לא יניחו אותו באותו מקום שטהרוהו, אלא ישכיבוהו כנגד הפתח, לפנים מן הבית. ואין מהפכין את הדף שטהרוהו עליו, כי יש סכנה בדבר.


לא ינשק אדם ילדיו שמתו, כי היא סכנה גדולה. ומכל שכן שלא יאחז בידו של מת ויאמר שיוליכהו עמו.


כשמוציאין את המת מן הבית, יש לזהר שלא יצא אדם ראשון. אך המתעסקים שצריכין לילך ראשון מן הבית כדי לנשאו, אין קפידא.


מי שנפל מאליו ומת מיד, אם יש פצעים בגופו ויצא ממנו דם, ואם כן יש לחוש שמא נבלע דם הנפש בבגדיו ובמנעליו, לכן אין מטהרין אותו, אלא קוברין אותו בבגדיו ובמנעליו, רק למעלה מבגדיו כורכין אותו בסדין שקורין סובב. ונוהגין לחפר בקרקע שנפל שם אם יש שם דם, וכן בקרוב לו, וקוברין עמו את כל העפר שיש בו דם. ודוקא בגדיו שהיה לבוש בהם, קוברין עמו


אבל אם נתז מן הדם על שאר בגדים שאינו מלבש בהם, וכן אם הניחוהו על כרים וכסתות ועדין הדם יוצא, אינן צריכין קבורה, אלא יכבסום היטב עד שלא ישאר בהם רשם דם, והמים ישפכו לתוך קברו. אם לא יצא ממנו דם, פושטין בגדיו, ומטהרין אותו, ומלבישין אותו תכריכין כשאר מתים. וכן מי שנטבע בים, פושטין בגדיו, ודינו כשאר מתים. ויש מקומות שנוהגין לקבר גם הנטבעים בבגדיהם שנמצאו בהם, והיכא דנהוג, נהוג.


אפלו יצא ממנו דם, אלא שכבר פסק, ופשטו את בגדיו, וחי אחרי זה איזה ימים, ואחר כך מת, מטהרין אותו, ועושין לו תכריכין. ואף על פי שהוא מלכלך מדם שיצא ממנו, אפלו הכי מטהרין אותו, כי אין לחוש לדם שיצא ממנו בחיים, אלא לדם שיצא ממנו בשעת מיתה, חישינן שמא הוא דם הנפש, או שמא נתערב בו דם הנפש.


יולדת שמתה מחמת לדה, דינה כהרוג, שאם ידוע שיצאו ממנה דמים מרבים, אין מטהרין אותה. אבל אם כבר כלו הדמים לצאת, ואחר כך מתה, שאין להסתפק בדם הנפש, עושין לה כמו לשאר מתים. ובהרבה קהלות נוהגין לטהר כל יולדת, ועוד יש איזה מנהגים ביולדת, והיכא דנהוג, נהוג.


הנהרג על ידי גוים, אפלו לא יצא ממנו דם כלל, כגון שנחנק, קוברין אותו כמו שנמצא, כדי להעלות חמה.


מת, בין גוי בין ישראל, ותכריכיו, אסורין בהנאה. וכן נויי המת המחברים לגופו, כגון פאה נכרית שהיא קשורה או קלועה בתוך שערותיו, אסורין בהנאה. וכן אם היתה לו שן תותבת, תקבר עמו. אבל נוי שאינו מחבר לגופו, מתר. וכן נוי שאינו כעין גופו, כגון התכשיטין והבגדים, מתרים בכל ענין.


אם יש מת בעיר, כל בני העיר אסורין במלאכה. ואם יש בעיר ממנים להתעסק במת, אלו שאינן צריכין להתעסק בו, מתרין במלאכה.


בכפר קטן, אם יש שם מת, אין שואלין בשלום זה לזה, ומכל שכן שאין שואלין בשלום בבית הקברות, כשיש שם מת, אפלו בעיר גדולה. אבל כשאין שם מת, שואלין ברחוק ארבע אמות מן הקברים.


אסור להלין את המת, שנאמר, לא תלין וגו' כי קבור תקברנו ביום ההוא. ואם מלינו משום כבודו להביא לו ארון ותכריכין או שיבואו קרוביו או ספדנים, מתר, דלא אסרה תורה אלא דמיא דתלוי, שהוא דרך בזיון. אבל לא כשהוא לכבודו. וכן אם נמצא איזה מת ולא נודע בברור מי הוא, מתר להלינו עד שיבואו עדים או אשתו להכירו.


בכל המתים, הממהר להוציאו למנוחתו, הרי זה משבח. אבל באביו ואמו שחיב להספידם ולקונן עליהם הרבה, הממהר להוציאם, הרי זה מגנה, אלא אם כן היה ערב שבת או ערב יום טוב, או שהיו גשמים מזלפים על המטה.


אם יש שני מתים, זה שמת תחלה מוציאין אותו תחלה, ואחר כך את השני. ולאחר שקברו את הראשון, אין עומדין עליו בשורה, ואין אומרים עליו ברכת אבלים ותנחומי אבלים, כדי שלא לעכב קבורת השני. אם רוצים להלין את הראשון מפני כבודו, אין מעכבין את השני בשביל זה, אלא קוברין אותו מיד.


אם אחד תלמיד חכם ואחד עם הארץ, מוציאין את התלמיד חכם תחלה, אפלו אם עם הארץ מת תחלה. איש ואשה, מוציאין את האשה תחלה, אפלו אם האיש מת תחלה, דכתיב, ותמת שם מרים ותקבר שם, סמוך למיתה קבורה.


כל המוריד דמעות על אדם כשר שמת, הקדוש ברוך הוא סופרן ומניחן בבית גנזיו, ויש בזה תקון לעון קרי, והצלה לבניו הקטנים מן המיתה רחמנא לצלן.


הרואה את המת ואינו מלוה אותו, עובר משום לועג לרש, ובר נדוי הוא. ולפחות ילוהו ארבע אמות. ובמקום שאינו צריך ללוותו (כדלקמן סעיף ט), מכל מקום צריך לעמד בפניו. ולא לפני המת הוא עומד, אלא מפני העוסקים בו, שהם עסוקים במצוה. וכן הדין בכל דבר מצוה שהאדם עוסק בו, צריכין לעמד בפניו. וכן היו בעלי אמניות עומדין בפני מביאי בכורים.


בזמן הזה מסתמא כל איש ישראל למד מקרא ומשנה. ולכן כשמת, מבטלין אפלו תלמוד תורה כדי ללוות אותו. אך לאשה או לתינוק, נוהגין להקל, שלא לבטל תלמוד תורה בשביל הלויה. ותינוקות של בית רבן, לעולם אין מבטלין כלל, דאפלו לבנין בית המקדש אין מבטלין אותם.


צריכין לזהר מאד, לבל יתראו הנשים עם האנשים כשהולכין לבית הקברות, ומכל שכן בחזרתן, כי יש, חס ושלום, סכנה בדבר.


נושאי המטה, אין להם לנעול ברגליהם סנדלים, (שהם בלא עקב, ויכולין לפול בקל מעל הרגל). אבל במנעלים אין קפידא.


כשמגיעים עם המת לערך שלשים אמה מן הקבר, יעמדו עמו כל ארבע אמות, כדי שיעמדו שבע פעמים כנגד שבעה מעמדות, שהם כנגד שבעה הבלים שבקהלת, ושבעה מדורי גיהנם, ושבעה דינים החולפים על המת, וישהו מעט שם, שזוהי קצת כפרה למת. וביום שאין אומרים תחנון, אין צריכין להעמיד, כי אז אין הדין קשה.


כשבאים לבית הקברות, מי שלא ראה את הקברים שלשים יום, צריך לברך אשר יצר אתכם בדין וכו' (עין לעיל סימן ס סעיף יא), ואחר כך אומרים אתה גבור וכו' עד להחיות מתים.


אחר כך אומרים צדוק הדין, הצור תמים פעלו וכו' (עין בסימן שאחר זה סעיף ט). אחד מן האבלים מתחיל. ואם אין שם אבל, המפלא אשר שם מתחיל. ובימים שאין אומרים בהם תחנון, אין אומרים צדוק הדין. ולכן אין אומרים בערב שבת לאחר חצות היום, וכן בערב יום טוב. אבל בערב ראש חדש וערב חנכה וערב פורים, אומרים גם לאחר חצות היום. ועל תלמיד חכם אומרים גם בל"ג בעמר, ובימים שלאחר ראש חדש סיון עד שבועות, ובתשעה באב, ובערב ראש השנה קדם חצות היום


בלילה, אין אומרים לא צדוק הדין ולא קדיש בבית הקברות (שם).


על תנוק פחות משלשים יום, אין אומרים צדוק הדין.


קבורה האמורה בתורה, היא שיתן את המת בקרקע ממש. ובהרבה מקומות נוהגין להניח את המת בארון העשוי מנסרים וכך קוברין אותו, דאי אפשר שלא יהיו נקבים בארון זה, וסגי בהכי. ויש מקומות שקוברין בלא ארון, אלא מניחין אותו על הקרקע ממש בלא דף תחתיו, אלא מן הצדדין נותנים שני דפים, ועל אלו נותנים עוד דף אחד, כדי שלא יפול העפר על גוף המת, שזה בזיון לו


ויש עוד מקומות שקוברין שאר מתים כך בלא ארון, ורק לכהנים ובכורים שהם חשובים, עושים ארון. כשעושין ארון, יש לזהר בשיורי הנסרים, שלא לעשות מהם איזה תשמיש, ויש להסיק בהן תחת הכלי שמחממים את המים לטהרה. טובי לבב שהאכילו עניים על שלחנם, יש לעשות להם ארון מן השלחן, כמו שכתוב, והלך לפניך צדקך.


מניחין את המת על גביו ופניו למעלה, ומי שיש לו עפר ארץ ישראל, מפזרין קצת תחתיו וקצת עליו, על שם וכפר אדמתו עמו. והעקר לתת על ברית הקדש, וגם על פיו ועל עיניו ועל כפיו.


אין קוברין את המתים זה אצל זה, אלא אם כן היה הדפן המפסיק ביניהם יכול לעמד בפני עצמו, והוא לפחות שש אצבעות. ואם אפשר, יש להחמיר שיהיו ששה טפחים בין זה לזה. אבל האיש או האשה, נקברים עם בנם או בתם, או עם בן או בת בנם ובתם. זה הכלל, כל קטן שישן עמו בחייו, נקבר עמו במותו. אבל בן גדול עם אביו או בת גדולה עם אמה, אינם נקברים יחד. ואפלו בקטנים, דוקא לקבר שניהם בבת אחת, אבל אם כבר נקבר אחד, אסור לקבר אצלו את האחר.


כבר מבאר בסימן קסג סעיף ז, דתינוק שמת, מלין אותו אצל קברו וקוראין לו שם, וכן לתינקת גם כן צריכין לקרוא לה שם. וצריכין להזהיר את הקברנים על זה (השיב משה אורח חיים סימן יג)


אין נותנים שני ארונות זה על זה, אלא אם יש ביניהן עפר ששה טפחים.


אין קוברים רשע אצל צדיק, שנאמר, אל תאסף עם חטאים נפשי. ואפלו רשע חמור אצל רשע קל, אין קוברים. וכן אין קוברין צדיק וכל שכן בינוני וכשר אצל חסיד מפלג. שנים שהיו שונאים זה לזה, אין לקברם יחד, שגם במותם אין להם מנוחה יחד.


המנהג להקפיד שלא לקח מרא או חצינא מיד חברו כשקוברין את המת, אלא זה זורקו מידו וזה נוטלו.


לאחר שהניחו את המת בקבר, מהפכין את המטה שלש פעמים, כי מטה בגימטריא דין, לרמז שיתהפך הדין לרחמים וההספד למחול. זכר לדבר, הפכת מספדי למחול לי. וביום שאין אומרים תחנון, אין עושין זאת.


אם יש יתום בבית הקברות, אזי לאחר הקבורה (אם הוא יום) מרחיקין לכל הפחות ארבע אמות מהקברים, ואומרים את המזמור למנצח וגו' שמעו זאת וגו' (תהילים מ״ט:ב׳). וביום שאין אומרים תחנון, אומרים מכתם לדוד וגו' (תהילים ט״ז:א׳), והיתום אומר קדיש דהוא עתיד לאתחדתא, והקהל אומרים עמו עד ויקרה. ויש מקומות נוהגין שגם הקדיש אומרים תחלה קדם הקבורה לאחר צדוק הדין. ויש מקומות, שגם צדוק הדין אין אומרים עד לאחר הקבורה.


נוהגין שכשהולכין מבית הקברות, תולשין עשבים ומשליכין אחרי גום ואומרים, זכור כי עפר אנחנו. וגם הוא רמז לתחית המתים, שיחיו מעפרם, על דרך, ויציצו מעיר כעשב הארץ. ויכולין לעשות כן גם בחל המועד (מבי"ט חלק א סימן רג). ורוחצין ידיהם. ויש רמז, שאין טמאה זאת נטהרת אלא בשלשה דברים אלו, מים ואפר פרה ואזוב. אין לרחוץ את הידים בנהר אלא מכלי (א"ר סוף סימן רכד). ואין לטול את הכלי מיד מי שרחץ, אלא זה מעמידו וזה נוטלו


ואין לנגב את הידים. יש אומרים, שיושבים שבע פעמים, מפני שהרוחות מלוות אותו, וכל זמן שיושבין, בורחין ממנו. ובקצת מקומות נוהגין לישב רק שלש פעמים לאחר שרחצו את הידים, ואומרים בכל פעם ויהי נעם וגו'. וגם כשנקבר המת ביום טוב, יכולין לישב כך שלש פעמים כמו בחל. ונוהגין להקפיד, אם יכנס אדם לביתו קדם שירחץ ידיו וישב. ומנהג אבותינו, תורה.


אין מוליכין את המת מעיר שיש בה קברות לעיר אחרת, משום דהוי לה בזיון לטלטלו ממקום למקום, אלא מחוץ לארץ לארץ ישראל, או שמוליכין אותו למקום קברות אבותיו. וכן אם הוא צוה להוליכו ממקום למקום, מתר.


אסור לפתח קבר לאחר שנסתם הגולל, דהינו שכבר נתנו עפר על כסוי הארון. אבל כל זמן שלא נתנו עפר, מתר לפתחו משום איזה דבר. ואם מחמת איזה דבר צריכין לפנות את המת מקברו, יעשו שאלת חכם.


אם חפרו קבר, לא יניחוהו פתוח בלילה, כי יש סכנה בדבר. ואם אין פנאי לקבר את המת, עד למחר, ימלאו את הקבר בעפר.


אסור לדרוך על גבי קברים, משום דיש אומרים, דאסור בהנאה. ומכל מקום אם צריך לאיזה קבר ואין לו דרך אלא אם כן ידרוך על גבי קברים, מתר.


לא ילך בבית הקברות או בתוך ארבע אמות של מת וכן בכל החדר שהמת הוא שם כשתפלין בראשו או ציצית בבגדו, משום לועג לרש. ואם הם מכסים, מתר. וכן לא יתפלל שם ולא יאמר שם מזמורים, אלא מה שהוא לכבוד המת.


בית הקברות, אין נוהגין בו קלות ראש, מפני כבודן של המתים, כגון לאכל ולשתות שם או להפנות שם. ואין מרעין שם בהמות, ולא ילקט ממנו עשבים. אבל אילנות הנטועין בבית הקברות ואינן על הקברים, מתר ללקט פרותיה.


יש מקומות שנוהגין שאין מציבין מצבה עד לאחר שנים עשר חדש, משום דהמצבה נראית לחשיבותא, ובתוך שנים עשר חדש יש לו צער. ועוד, טעם המצבה, שלא ישכח מן הלב, והמת אינו נשכח, עד לאחר שנים עשר חדש (א"ר סוף סימן רכד). ויש מקומות שאין מדקדקין בזה.


מת המטל לקברו ביום טוב, ביום הראשון לא יתעסקו בו ישראל. אפלו אם אי אפשר לקברו על ידי גוים ויש חשש שמא יסריח עד למחר, מכל מקום לא יקברוהו ישראל ביום הראשון. אך אם אפשר, לקברו על ידי גוים, דהינו שהגוים יעשו את הקבר ויחתכו את הדפין של עץ, או יעשו ארון במקום שנהגו, וגם יתפרו את התכריכין אם צריכין. אבל להלבישו ולחמם מים ולטהרו ולהוציאו ולשומו בקבר, מתר על ידי ישראל


והכסוי בעפר, יעשו גם כן על ידי גוים, ואם אפשר, יש לזהר לטהרו בלא בגד, שלא יבואו לידי סחיטה.


יש אומרים, דאם אפשר לעשות על ידי גוים, כמו שנתבאר, אסור להשהותו עד למחר כדי שיתעסקו בו ישראל. ואפלו מת היום ויכולין להשהותו עד למחר, שלא יסריח, מכל מקום יקברוהו היום על ידי גוים. אך ילד שמת, אף על פי שחי יותר משלשים יום שידוע שאינו נפל, מכל מקום אם העת קרה ואין בזיון להשהותו, דלא אשתהי, אין לקברו ביום טוב ראשון, אלא משהינן לה עד יום טוב שני. ויש אומרים, דגם בגדול אי לא אשתהי, משהינן לה עד יום טוב שני


ובמקום שאין מנהג ידוע, נראה דיש לנהג כן.


ביום שני של יום טוב, ואפלו של ראש השנה, אם אפשר לעשות בלי שהוי על ידי גוים דברים הנזכרים לעיל, יעשו על ידי גוים, ושאר הדברים יעשו ישראלים, כמו שנתבאר לעיל. ויכולין לטהרו גם על ידי בגדים וסדינים, רק שיזהרו שלא לעשות סחיטה בידים. ואם אי אפשר על ידי גוים, יתעסקו בו ישראל לכל מה שצריך כדרכם בחל, כי יום טוב שני לגבי מת, כחל שויוהו רבנן


ומכל מקום אם יש במקום ההוא מי שהכין לעצמו תכריכין, יקחו אותן המתקנים, שלא יצטרכו לתפר. והא דמתרין להתעסק בו, דוקא כשרוצין לקברו בו ביום. אבל אם אין רוצין לקברו בו ביום, אין עושין בו שום דבר. ואפלו בטלטול, אסור.


הא דשויוהו רבנן יום טוב שני לגבי מת כחל, זהו מפני כבודו של מת. שלא יהא מטל בבזיון. אבל לעשות שאר דבר, אסור. ולכן אסור לקצץ עם בעל החנות דמי הפשתן שלוקחין לתכריכין, אם לא כשאי אפשר בענין אחר, כגון שלוקחין מגוי. והקברנים אסורין לקח שכר קברנות ביום טוב, כי שכר שבת ושכר יום טוב, אסור. ואם אינם רוצים לעשות בחנם, יתנו להם שכרם, והם עתידים לתן את הדין


ואנשי חברא קדישא, בעד הקרקע לא יקחו מעות, רק משכונות בלי קציצת דמים.


אם אין בעירו בית קברות ישראל, אף על פי שיכולין לקבר שם זה המת, מכל מקום מתר להוליכו לעיר אחרת, ביום טוב ראשון על ידי גוי, וביום טוב שני גם על ידי ישראל, לקברו בקברות ישראל. אבל אם לא יקברוהו היום, אסור לישראל להוליכו ביום טוב לקברו לאחר יום טוב.


מתר ללוות את המת ביום טוב ראשון בתוך התחום, וביום טוב שני אפלו חוץ לתחום, ומתרין גם כן לחזור לביתם בו ביום. אבל אסור לרכב על גבי בהמה כדי ללוות את המת ביום טוב, אפלו ביום טוב שני, ואפלו האבלים. אבל הקברנים, אם אי אפשר להם לילך ברגליהם, מתרים לרכב ביום טוב שני. ומכל מקום לא ירכבו בתוך העיר.


מת בליל יום טוב שני, דמתעסקין בו ישראל אם אין גוי, משכימין עשרה בני אדם, וקוברים אותו בשעה ששליח הצבור אומר פיוטים. ואם הוא אדם חשוב שרבים צריכין ללוותו, קוברין אותו לאחר היציאה מבית הכנסת קדם האכילה, דאיתא במדרש, לא תאכלו על הדם, שאסור לאכל סעודה קבועה קדם שנקבר המת. ואם אי אפשר להכין כל צרכי הקבורה עד הזמן ההוא, קוברין אותו לאחר האכילה.


ילד שמת לאחר שלשים יום, שידוע שאינו נפל, דינו כמו שאר מת. אך אם הוא זכר ומחמת איזו סבה עדין לא נמול, אף על גב דאשתהי, אין קוברים אותו ביום טוב ראשון, משום דצריכין להסיר ערלתו (כדלעיל סימן קסג סעיף ז), ואין לעשות זאת על ידי גוי, אלא משהינן לה עד יום טוב שני, דמתר להלינו לכבודו, וביום טוב שני מסירין ערלתו וקוברין אותו.


תינוק שמת כשהוא ספק נפל (עין לקמן סימן רג סעיף ג), אי לא אשתהי, אין קוברין אותו ביום טוב ראשון אפלו על ידי גוי, ומשהינן לה עד יום טוב שני, וקוברין אותו על ידי גוי ולא על ידי ישראל. ואי אשתהי קוברין אותו ביום טוב ראשון על ידי גוי. ואם מת ביום טוב שני, קוברין אותו בו ביום על ידי גוי ולא על ידי ישראל


אם הוא זכר ועדין לא נמול, אפלו אשתהי, אין קוברין אותו אפלו ביום טוב שני, אפלו על ידי גוי, אלא משהינן לה עד לאחר יום טוב, ומסירין ערלתו וקוברין אותו.


בשבת וביום הכפורים, לא יתעסקו במת כלל, אפלו על ידי גוי (עין לעיל סוף סימן קצד)


בחל המועד, אין להוציא את המת לבית הקברות, עד שהקבר מתקן, שלא יצטרכו להעמיד את המטה.


המאבד עצמו לדעת, הוא רשע שאין למעלה ממנו, שנאמר, ואך את דמכם לנפשותיכם אדרש. ובשביל יחיד, נברא העולם. וכל המאבד נפש אחת מישראל, מאבד עולם מלא. ולכן אין מתעסקין עמו לכל דבר. לא קורעין ולא מתאבלין עליו, ואין מספידין אותו. אבל קוברין אותו, ומטהרין אותו, ומלבישין אותו תכריכין. כללו של דבר, כל שהוא משום כבוד החיים עושין לו. (ולענין אמירת קדיש, עין בחתם סופר יורה דעה סימן שכו, ואמרי אש סימן קכב


ועין תשובות רד"ך בית ל).


מסתמא, לא מחזקינן אנשי ברשיעי. ולכן אם נמצא אחד חנוק או תלוי וכדומה, כל שאפשר לתלות שמא אחר עשה לו זאת, לא תלינן בה.


קטן המאבד את עצמו, חשוב כשלא לדעת. וכן גדול אם נראה שעשה הדבר מחמת רוח רעה או שגעון וכדומה, הוי שלא לדעת. וכן אם עשה את הדבר מחמת אנס, שהיה מתירא מענויים קשים, כמו שאול שהיה מתירא שמא יעשו בו הפלשתים כרצונם, הרי הוא כשאר מת, ואין מונעין ממנו שום דבר.


כל הפורשים מדרכי הצבור, והם האנשים שפרקו על המצות מעל צוארם, ואין נכללים בכלל ישראל בעשיתם, אלא הרי הם כבני חורין לעצמן, וכן המומרים והמוסרים והאפיקורסים, כל אלו, אין אוננים ואין מתאבלים עליהם, אלא אחיהם ושאר קרוביהם לובשים לבנים ומתעטפים לבנים, ואוכלים ושותים ושמחים על שאבדו שונאו של מקום. ועליהם הכתוב אומר, הלא משנאיך ה', אשנא. ואומר, ובאבד רשעים רנה. (יו"ד סימן שמ"ה).


אם נהרג, בין בדינא דמלכותא בין בענין אחר, אפלו היה מומר, מתאבלין עליו, דכיון שנהרג בידי אדם ולא מת כדרך כל הארץ, הוי לה כפרה.


מי שהיה רגיל לעשות עברה אחת, אפלו רק לתאבון, ומת, אם לא התודה קדם מותו, אין מתאבלין עליו. אבל אם התודה, מתאבלין עליו, אפלו היה גנב או גזלן.


קטן בן שנה או שנתים שהמיר עם אביו או עם אמו, ומת, אין מתאבלין עליו.


הכהן מזהר שלא לטמא למת. ואפלו נפל שעדין לא נתקשרו אבריו בגידין, חשוב מת. (אך אם הפילה תוך ארבעים יום, לא חשיב אלא כמיא בעלמא). ולאו דוקא למת שלם, אלא אפלו לדברים שנפרשים ממנו, כמו דם וכדומה. וכן אסור לטמא לאבר מן החי, אם יש עליו בשר כל כך, שאם היה מחבר, היה ראוי להעלות ארוכה. ואפלו לאבר של עצמו, אסור לו לטמא. ואסור לכהן לכנס לבית שיש שם גוסס. ואף על פי שהגוסס הרי הוא כחי לכל דבר ואינו מטמא


מכל מקום עובר הכהן על לא יחלל, שהוא מזהר שישמר כהנתו שלא תתחלל, ושמא ימות זה תכף.


אסור לכהן לכנס תחת אהל שיש מת תחתיו, אפלו הוא אהל גדול מאד. ואפלו יש שני חדרים, אשר בחדר אחד יש מת ויש במחצה המפסקת נקב שיש בו טפח על טפח, אסור לכנס גם לחדר השני, כי נקב טפח על טפח, מביא את הטמאה. וכן אם אצל החדר השני יש עוד חדר שלישי וביניהם גם כן נקב טפח על טפח, הולכת הטמאה גם לחדר השלישי, וכן לעולם. ונקב העשוי לאורה, אפלו אין בו אלא כפונדיון, מביא את הטמאה.


ולכן במדינותינו שגגות הבתים בולטין לחוץ ברחב טפח, וקימא לן דרחב טפח מביא את הטמאה, ואם כן זה הקצה מן הגג, הוי אהל להביא את הטמאה. לפי זה שני בתים סמוכין זה לזה, אם יש מת באחד מהן, הולכת הטמאה דרך פתח או חלון תחת הקצוות מן הגגין שבולטין לחוץ, ונכנסת גם לתוך הבית השני דרך חלון או פתח פתוח, ואסור לכהן לכנס גם לתוך הבית השני. וכן אפלו כמה בתים הסמוכים זה אצל זה.


ואפלו הגגין אינן שוין, אלא זה למעלה מזה, ואפלו הגג שהטמאה שם בבית הוא גבוה הרבה מן הגג השני או בהפוך, הלכה למשה מסיני היא, דאמרינן, חבט רמי. פרוש, שאנו רואים כאלו העליון נחבט ונשפל עד למטה. ומאחר שאם היה נשפל עד התחתון, היה נוגע בו, על כן הולכת הטמאה מזה לזה. אבל אם יש הפסק ביניהם אפלו כל שהוא, שוב אינה הולכת הטמאה.


וכן כשיש קורה מנחת על המבוי, כמו שעושין לערוב, והיא רחבה טפח והגגין מאהילין עליה טפח מכאן וטפח מכאן, אם כן באה הטמאה מן תחת הגג אל תחת הקורה, והיא מביאה את הטמאה אל תחת גג הבית שמצד השני, ומתפשטת בכל מקום שיש אהל טפח עד המקום שיש הפסק. וכן כשיש בין שני בתים כפה מבנין (געוועלבונג), כדרך שעושין לשער החצר, הדין כן הוא. ואף על פי שאין על הכפה גג בולט, מכל מקום הרי באה הטמאה מתחת גג הבית לתחת הכפה


ואולם לפעמים בונין את הכפה שיש לה כמו רגלים מן הקרקע ולמעלה, ואם כן יש סתימה אצל כתלי הבתים אם אין עליה גג בולט, והסתימה שמן הצד נמשכת יותר מן הגג שלמעלה, בזה הענין אין מקום לטמאה שתבוא, כיון שיש קצת הפסק בלי אהל. ולפעמים יש בין בית לבית כתל סתום בלי פתח, אלא שיש עליו גג בולט, והטמאה באה מגג לגג. ויש תקנה לעת הצרך להסיר את הרעפים במקום אחד שיהיה קצת הפסק בלי אהל טפח


וצריכין להשגיח אם אין מהחומה עצמה בולט טפח כדרך שעושין לפעמים בליטה לחומה (געזימס).


הלכה למשה מסיני היא שהפתח אשר עתידים להוציא דרך שם את המת מן האהל אשר הוא שם, שעל ידי הוצאה זאת יטהר האהל, אף על פי שהפתח הזה הוא סתום, מכל מקום נדון כאלו הוא פתוח, ולכן אסור לכהן שיעמד שם תחת המשקוף, אף על פי שהדלת נעולה מבפנים. וכן אם יש שם גג בולט טפח נגד הפתח, מביא את הטמאה לכל מקום שאפשר, כאלו היה הפתח פתוח


אך אם נפתח מצד אחר פתח או חלון שהוא ארבעה טפחים על ארבעה טפחים, אז לא נחשב הפתח הסתום כאלו היה פתוח, ומתר לכהן לעמוד שם אם אין הטמאה יכולה להגיע אליו דרך הפתח או החלון הפתוח.


כהן שהוא בבית או בחדר שהדלתות והחלונות סגורין באפן שאין בפתח פתוח טפח ובחלון אין נקב כפנדיון, ושמע שיש בשכונתו מת, באפן שאם יפתח פתח או חלון, יהא מקום לטמאה שתבוא עליו, אסור לפתוח, אלא ישאר שם כמו שהוא עד שיוציאו את המת. כי כל זמן שאין פותח טפח, אין הטמאה נכנסת, וכשיפתח, תכנס.


אסור לכהן לקרב בתוך ארבע אמות של מת או של קבר. ודוקא כשהמת מנח במקום קביעתו. אבל כשהוא במטה שמוציאין אותו ובעת אמירת צדוק הדין אף כשמעמידין אותו, אין שם קביעתו, ואין צריכין להתרחק כי אם ארבעה טפחים.


כהן שהוא ישן באהל שיש בו מת שהטמאה נכנסת בו ואי אפשר לסגור בעדו למנוע את הטמאה (כדלעיל סעיף ז), צריכין להקיצו ולהפרישו שילך משם. ואם הוא שוכב ערום, אין להגיד לו, אלא יקראו לו סתם שיצא, בכדי שילביש את עצמו תחלה, דגדול כבוד הבריות. ומכל מקום לאחר שנודע לו מן הטמאה, אסור לשהות שמה עד שילביש את עצמו, אלא צריך לצאת מיד.


יש אומרים, דגם מת גוי מטמא באהל. ויש לזהר כדבריהם שלא לילך על קבר גוי. ומכל שכן כשיש לחוש שמא גם מומר נקבר שם, שהמומר דינו כישראל. וגם הולד שילדה מומרת מגוי, דינו כמו ישראל.


מתר הכהן לטמא לקרובים, ומצוה לו לטמא להם. ואלו הן הקרובים: אשתו הראויה לו (שאינה פסולה לו), אביו ואמו, בנו ובתו, ואחיו ואחותו מאביו שהיו בני קימא. אבל לספק נפלים, אינו מטמא (ועין לקמן סימן ר"ג סעיף ג). ואינו מטמא לאחותו שנתקדשה לאיש. יש אומרים הא דמתר ומצוה לטמא לקרובים, דוקא לצרך קבורה או להביא לו ארון ותכריכין וכדומה. ולכן בשבת שאי אפשר לקברו בו ביום, אסור לטמאות לו אפלו כדי לשמרו, ונכון להחמיר כן


מיהו לצרכי קבורה, ודאי מצוה לטמא להם. ואפלו יש חברא קדישא המתעסקים והוא אינו מתעסק כלל, מתר לו להיות שם בבית, שמא יצטרכו לאיזה דבר. ואינו מטמא לקרובים אלא עד שיסתם הגולל ולא אחר כך.


כהן שפרשו אבותיו מדרכי הצבור, אינו מטמא להם, ולא למי שאבד עצמו לדעת. וכן כל מי שאין מתאבלין עליו, אין הכהן מטמא לו (ועין לעיל סימן רא).


אין הכהן מטמא לקרוב אלא כשהוא שלם ולא כשהוא חסר. ולכן יש אומרים, דאינו מטמא להרוג, דמקרי חסר. ונכון להחמיר.


יש כהנים הדיוטים נוהגין ללכת על קברי צדיקים, באמרם שקברי צדיקים אינם מטמאים, וטעות היא בידיהם, וצריכין למחות בהם (עין בספר פאת השלחן).


כשם שהכהן מזהר שלא לטמא, כך מזהרים הגדולים על הקטנים, שנאמר, אמר אל הכהנים ואמרת. ומדכתיב שתי אמירות, דרשו רבותינו, זכרונם לברכה, להזהיר גדולים על הקטנים. ודוקא לטמאותן בידים. דהינו להכניסן לאהל המת. אבל אם הקטן מטמא מעצמו, אין צריכין להפרישו. אך אם הגיע לחנוך, יש להפרישו. ואשת כהן מעברת, מתרת לכנס באהל המת.


הכהנים אינם יכולים לכוף קרובי המת שימהרו להוציא את המת ממקומו כדי שיכנסו לבתיהם, אם לא כשהכהן הוא חולה שאינו יכול לצאת מביתו, כופין את הקרובים להוציא את המת, כדי שלא יבא החולה לידי אסור דאוריתא. ואם המת הוא נפל, כופין אותו בכל ענין ואפלו בשבת, להוציאו על ידי גוי.


על שבעה קרובים חיבים להתאבל, אביו ואמו, בנו ובתו, אחיו ואחותו בין מן האב בין מן האם, ואפלו היתה אחותו נשואה לאיש; האיש על אשתו, והאשה על בעלה.


נוהגין שגם שאר קרובים, מראים קצת אבלות בעצמם שבוע הראשון עד אחר השבת, שאין רוחצין בחמין, ואין משנין קצת בגדיהם כמו בשאר שבת. ואין כל הקרובים שוין בזה. אם היו שני בשני, או בן בנו או בן בתו, לובש כל בגדי שבת, חוץ מבגד העליון. ועל חמיו וחמותו, או על אבי אביו ואבי אמו, וכן האשה על חמיה וחמותה, ואבי אביה או אבי אמה, אינן לובשין רק כתנת לבנה, והאשה גם צעיף לבן. וכן המנהג שלא לילך לבית המרחץ, ולא לחף את הראש


גם אין לאכול חוץ לביתו לא בסעודת מצוה ולא בסעודת מרעים. ולאחר שבת, מתר בכל דבר.


תינוק, שאינו ידוע אם כלו חדשיו אם לא, אם מת בתוך שלשים יום ואפלו ביום השלשים, אפלו גמרו שערו וצפרניו, אין קורעין עליו, ואין אוננין עליו, ואין מתאבלין עליו, משום דהוי ספק נפל


ואם מת לאחר שלשים יום ואפלו ביום שלשים ואחד קדם השעה שנולד בה (עין חת"ס שמג), קורעין עליו, ואוננין עליו, ומתאבלין עליו, אלא אם כן נודע בברור שהוא רק בן שמונה חדשים (דלאו בר קימא הוא) ואם ידוע בברור שהוא בן תשעה חדשים, כגון שבעל ופרש ונולד חי לתשעה חדשים גמורים, אפלו מת ביום שנולד בו, קורעין עליו, ואוננין עליו, ומתאבלין עליו.


תאומים שמת אחד מהם תוך שלשים ואפלו ביום השלשים, והשני חי לאחר שלשים, לא אמרינן מדזה חי לאחר שלשים, גם הראשון היה בן קימא, אלא אין מתאבלין עליו.


גר או גירת שנתגירו עם בניהם, אין מתאבלין זה על זה, דגר שנתגיר, כקטן שנולד דמי, וקרבה שהיתה בגויותם אינה קרבה.


משנקבר המת ונגמרה סתימת הקבר בעפר, מיד מתחילה האבלות, וחולץ המנעלים שם בבית הקברות. ואם צריך לילך לביתו בין שכונת גוים, יכול לנעלם, אלא שיתן בהם קצת עפר (כדלקמן סימן רט סעיף ז).


אם בית הקברות סמוך לעיר, והאבל לא הלך שמה אלא חזר לביתו, אינו צריך לנהוג אבלות, אלא משעה שאומרים לו שנסתם הקבר. ומכל מקום אם הוא סמוך ללילה ורוצה שיעלה לו יום זה, אזי משעה שהוא משער שנסתם הקבר, יכול לנהוג אבלות (עין לשון הריטב"א במסכת מועד קטן דף כב שכתב, אלא ממתין עד כדי שעור וכו'). ואם יאמרו לו אחר כך שנסתם הקבר קדם הלילה, עולה לו זה היום. ואם הוא ערב הרגל, מבטל הרגל את האבלות של שבעה.


במקומות ששולחים את המת לקברו בעיר אחרת ואינם יודעים מתי יקברוהו, אזי האבלים הנשארים בעירם, מיד כשחזרו מן הלויה, מתחילין להתאבל, ומונים מאז שבעה וגם שלשים. וההולכים עם המת עד מקום קבורתו, מונים משיקבר. ויש אומרים, דאם גדול הבית הולך עם המת, אזי גם הנשארים אינם מונים אלא משיקבר. ומשערין לפי אמד הדעת מתי נקבר, ומתחילין להתאבל. (והימים שבינתים, דינם כדלעיל סימן קצו סעיף ה' וסעיף ו')


ודוקא לחמרא אזלינן בתר גדול הבית דגם הנשארים אינם מונים אלא משיקבר. אבל אם גדול הבית נשאר בביתו, ההולכים עם המת אינן נגררין אחריו, אלא מונין משנקבר.


מי שטבע במים או שהרגוהו גוים ואינו נמצא לקברו, כל זמן שלא נתיאשו מלבקשו, לא חלה לא אנינות ולא אבלות, ומתרין אפלו בתשמיש. ומשעה שנתיאשו מלבקשו עוד, מתחילין להתאבל. ואם לאחר ימי האבל נמצא והובא לקבורה, אינן צריכין לנהוג אבלות עוד, אלא שאם הוא אביו או אמו, צריך לקרוע. ומי שטבע במים ויש לו אשה והוא בענין שאין מתירין אותה להנשא, אין נוהגין עליו אבלות, ואין אומרים אחריו קדיש


ומכל מקום ישתדלו לעשות נחת רוח לנשמה להתפלל לפרקים לפני התבה, ולקרות ההפטרה, ולברך בזמון, ולתן צדקה, וללמוד או לשכור מי שילמד עבורו.


מי שמת לו קרוב והוא איננו שם ונודע לו במקום אשר הוא שם, מונה לעצמו משעה שנודע לו. ואפלו בא אחר כך למקום המת אל שאר האבלים שהתחילו מקדם להתאבל, לא יקצר אבלותו בשביל זה. וכן אפלו אם לא נודע לו עד שבא אל האבלים, אלא שהאבלים אינם במקום שמת המת ולא במקום הקבורה, גם כן מונה לעצמו משעה שנודע לו.


אבל אם לא נודע לו עד שבא אל האבלים שהם במקום המת או במקום הקבורה, אזי אם היה בשעת קבורה במקום קרוב, דהינו לא יותר ממהלך עשר פרסאות שהוא מהלך יום אחד, הרי זה כאלו היה כאן בשעת קבורה ומונה עמהם. ואפלו בא ביום שביעי קדם יציאת בית הכנסת, כיון שעדין נוהגין קצת אבלות, מונה עמהם שבעה ושלשים. ודוקא כשגדול הבית אצלם שכלם נגררין אחריו. אבל אם לא היה שם גדול הבית, מונה לעצמו


וכן אם בא ממקום רחוק, אף על פי שיש שם גדול הבית, מכל מקום מונה לעצמו.


זה שהוא מונה עם הנמצאים, אפלו הוא חוזר לביתו, מכל מקום מונה עמהם.


גדול הבית שבא ממקום קרוב אינו נגרר אחר הקטנים ומונה לעצמו.


מי הוא נקרא גדול הבית? זה אשר על פי האמד, אם היו עוסקין בעזבון המת, היו הדברים נחתכין על פיו, והיו כלם הולכין אחר עצתו אפלו הוא קטן בשנים, נקרא גדול הבית. ואפלו אינו יורש, כגון שהאלמנה בכאן והיא מנהגת את הבית, היא נקראת גדול הבית. מי שהוא דר אצל חמיו ומתה אשתו, חמיו הוא הגדול.


מי ששמע שמת לו מת, וכבר התפללו הצבור ערבית ועדין הוא יום, אם הוא עדין לא התפלל ערבית, אינו נגרר אחר הצבור, ואותו היום עולה לו. אבל אם התפלל ערבית, שוב אינו עולה לו אותו היום, ומונה שבעה ושלשים מיום המחרת. ודוקא לחמרא אמרינן הכי, ולא לקלא. שאם שמע ביום השלשים לאחר שהתפלל ערבית, לא אמרינן שכבר הוא לילה והוי לה שמועה רחוקה (שיתבאר דינה בסימן רו) להקל עליו, אלא חשבינן לה ליום, והוי לה שמועה קרובה, ויום זה עולה לו בממה נפשך


ולענין תפלין בשאר הימים, אם שמע לאחר שהתפלל ערבית ועדין הוא יום, יניחם למחר בלא ברכה ויכסה אותם. ואם היה כן ביום השלשים, מניח למחר תפלין ומברך עליהם בממה נפשך. ואשה ששמעה שמת לה מת וכבר התפללו הצבור ערבית, אלא שעדין הוא יום, אם אין דרכה להתפלל ערבית, נגררת אחר הצבור לחמרא, ואותו היום אינו עולה לה.


בשעת הדבר, רחמנא לצלן, נוהגין שאין מתאבלין, משום בעתותא. ואם עבר הזעם בתוך שלשים, צריך להתאבל אז. אבל אם לא עבר עד לאחר שלשים או שהפסיק רגל בינתים, אינו צריך להתתאבל אחר כך (עין חת"ס סימן שמב).


האבל, ביום הראשון, אסור לו לאכול סעודה הראשונה משלו. ומצוה על שכניו שישלחו לו לסעודה הראשונה, ונקראת סעודת הבראה. ותחלת הסעודה, תהא בבצים או עדשים שהן עגלות ואין להן פה, כמו שהאבל אין לו פה. ואחר זאת, מתר לו לאכול כל מאכל ואפלו בשר. ומתר לשתות קצת יין בתוך הסעודה כדי לשרות המאכל במעיו, אבל לא לרות. (יש אומרים, דכל היום הראשון, אסור לו לאכול משלו, אפלו אוכל כמה פעמים ביום).


אם אינו רוצה לאכול ביום עד הלילה, כיון שעבר היום, התר לו לאכול משלו. ולכן מי שהוא דר יחידי בכפר ואין מי שישלח לו סעודת הבראה, נכון שיתענה עד הלילה. ומכל מקום אם אינו יכול להתענות, אינו מחיב לצער את עצמו ומתר לו לאכול משלו.


אשה נשואה שארעה אבל, אסור לה לאכול סעודה הראשונה משל בעלה, דכיון שהוא מחיב לזונה, שלה היא. וכן מי שיש לו שכיר, אם אוכל בשכרו וארעו אבל, לא יאכל סעודה הראשונה משל בעל הבית שלו. אבל מי שהוא זן יתום או בנו או בתו בלא תנאי וארעם אבל, יכולים לאכול משלו, שאין זאת שלהם.


אשה, אין לאנשים להברות אותה, אלא נשים מברות אותה.


אם נקבר המת בלילה, אם רוצה לאכול בלילה, אסור לו לאכול משלו, אלא מברין אותו. ואם אינו רוצה לאכול בלילה, אסור לו לאכול ביום סעודה הראשונה משלו, משום דהיום הולך אחר הלילה, והוי לה יום ראשון.


אם נקבר המת בערב שבת מתשע שעות ולמעלה שאז אסור לקבוע סעודה, אין מברין אותו, מפני כבוד שבת, ולא יאכל כלום עד הלילה.


מברין על שמועה קרובה, ואין מברין על שמועה רחוקה (עין סימן שאחר זה). שמע שמועה קרובה בשבת, אין מברין אותו, ואוכל משלו. וגם ביום ראשון שלאחריו, אין מברין אותו, מפני שכבר נדחה יום השמועה.


וכן מי שמת לו מת ונקבר ביום טוב, אין מברין אותו. וגם לאחר יום טוב אין מברין אותו, כיון שכבר נדחה. אבל אם נקבר בחל המועד, מברין אותו, אלא שאוכל כשהוא יושב על הספסל אצל השלחן כדרכו, כי אין אבלות בחל המועד.


היו נוהגין להתענות ביום מיתת תלמיד חכם.


מי שבאה לו שמועה שמת לו קרוב שהוא חיב להתאבל עליו, אם באה לו בתוך שלשים ואפלו ביום השלשים עצמו, הרי זו שמועה קרובה, וקורע. וחיב לנהוג שבעה ימי אבלות מיום שהגיעה לו השמועה. וגם אבלות שנוהג בשלשים, מונה מיום השמועה. ויום השמועה, דינו כיום הקבורה לכל דבר. ואותן שלשים יום שנקראה בהן שמועה קרובה, מונה מיום הקבורה ולא מיום המיתה.


באה לו השמועה לאחר שלשים יום, זוהי שמועה רחוקה, ואינו צריך לנהוג אבלות רק שעה אחת. לא שנא שמע ביום, ולא שנא שמע בלילה ונהג שעה אחת, דיו, ואפלו על אביו ואמו (ולענין קריעה, עין לעיל סימן קצה סעיף ח). אך דברים שנוהגין על אביו ועל אמו כל שנים עשר חדש, נוהג גם בשמועה רחוקה, ומונה שנים עשר חדש מיום המיתה. ואם באה לו השמועה על אביו ואמו לאחר שנים עשר חדש, אינו נוהג אבלות אלא שעה אחת גם בדברים שנוהגין כל שנים עשר חדש.


השומע שמועה רחוקה, אינו צריך לנהוג כל דין אבלות, אלא דיו בחליצת מנעל לבד, ומתר במלאכה ורחיצה וסיכה ותשמיש המטה ותלמוד תורה. ואם אין מנעלים ברגליו בשעת שמועה, צריך לעשות מעשה אחר שיהא נכר שהוא עושה משום אבלות, כגון שישב על הקרקע שעה אחת.


באה לו שמועה קרובה בשבת, יום השבת עולה לו ליום אחד, ולמוצאי שבת קורע, ומונה לו עוד ששה ימים.


באה לו שמועה קרובה בשבת או ברגל, ולמוצאי שבת או למוצאי הרגל נעשית רחוקה, אסור ביום השבת או בימי הרגל בדברים שבצנעא. ולמוצאי שבת והרגל, נוהג שעה אחת אבלות כמו בשמועה רחוקה.


באה לו שמועה קרובה בשבת והוא ערב יום טוב, כיון שדברים שבצנעא נוהג בו, מבטל הרגל את השבעה.


השומע שמועה רחוקה בשבת או ברגל, אינו נוהג אבלות. ואפלו בדברים שבצנעא, מתר. ולמוצאי שבת ורגל, נוהג שעה אחת ודיו.


מי ששמע לאחר הרגל שמת לו מת קדם הרגל, אף על גב דלאותן שנהגו אבלות קדם הרגל בא הרגל והפסיק, מכל מקום לדידה כיון שלא נהג כלל קדם הרגל, כל ששמע אפלו ביום השלשים מיום הקבורה, הוי אצלו שמועה קרובה, וצריך לנהוג שבעה ושלשים.


מי שמת לו מת ולא נודע לו, אין להגיד לו. ועל המגיד נאמר, ומוציא דבה הוא כסיל. ומתרין להזמינו לסעודת ארוסין ולכל שמחה, כי כל זמן שהוא אינו יודע, הרי הוא כשאר כל אדם. וכן בעל שיודע שמת איזה קרוב לאשתו, מתר לו לשמש עמה, כיון שהיא אינה יודעת.


אבל אם אחד שואל אותו על קרובו (שמת) אם הוא חי, אין לו לשקר ולומר, חי הוא, שנאמר, מדבר שקר תרחק. אלא יאמר בלשון דמשתמע בתרי אנפין, וישער בעצמו שמת.


לבנים זכרים, נוהגין להודיע כשמת האב או האם, כדי שיאמרו קדיש.


מצוה גדולה לנחם אבלים. ומצינו בהקדוש ברוך הוא שנחם אבלים, דכתיב, ויהי אחרי מות אברהם, ויברך אלהים את יצחק בנו. והוא גמילות חסד עם החיים ועם המתים (ועין לעיל סימן קצג סעיף יא). אין המנחמים רשאים לפתוח פיהם עד שיפתח האבל תחלה, כדמצינו באיוב, שנאמר, ואין דבר אליו דבר. וכתיב, אחרי כן פתח איוב את פיהו, והדר, ויען אליפז התמני. כשרואים המנחמים שהאבל פוטר אותם, אינן רשאים לישב אצלו.


אבל או חולה, אינן צריכין לעמוד אפלו מפני נשיא. דרך ארץ הוא שאם אחד רוצה לכבד את חברו ולקום מפניו, אומר לו חברו, שב. אבל לאבל או לחולה, לא יאמר כן, משום דמשמע, שב באבלות שלך, שב בחלי שלך.


לא יאמר אדם, לא נפרעתי כפי מעשי הרעים, וכיוצא בדברים אלו, שלא יפתח פה לשטן (עין לעיל סוף סימן לג)


לא יאמר אדם לאבל, מה לך לעשות, אי אפשר לשנות מה שעשה הקדוש ברוך הוא, כי זהו כעין גדוף, דמשמע, הא אם היה אפשר לשנות, היה משנה. אלא צריך האדם לקבל עליו גזרת השם, יתברך שמו, באהבה (עין לעיל סימן נט סעיף ב).


האבלים, יש להם להתאבל במקום שיצאה נשמתו של המת, כי באותו מקום, נפש המת מתאבלת ושם צריכין לתן לה תנחומין. ומצוה להתפלל שם בעשרה שחרית וערבית (ועין לעיל סימן ו', שאין אומרים בבית האבל, אלקינו ואלקי אבותינו ברכנו בברכה וכו'), ואפלו אין שם אבל, כי יש בזה נחת רוח לנשמה. ואם יש שם אבל, מצטרף למנין. ויביאו לשם ספר תורה מקדם, ויכינו לו מקום כראוי על זמן שיתפללו שם


אם יש בשני בתים מתים, באחד יש שם אבל ובאחד אין שם אבל, ואין בעיר ההיא כדי לחלק שיתפללו כאן וכאן בעשרה, יתפללו בבית שאין שם אבל. נוהגין לומר בבית הנפטר לאחר תפלת שחרית ומנחה, את המזמור למנצח וגו' שמעו זאת כל העמים וגו' (תהילים מ״ט:ב׳). ומה טוב ללמוד שם משניות לתקון הנשמה (משנה אותיות נשמה).


אין אומרים הלל בבית הנפטר, אם יש שם אבל תוך שבעה (משום דהוי כמו לועג לרש, שאומרים בו, לא המתים יהללו יה). ואם יש שם חדר אחר, ילך האבל לחדר אחר, והצבור יאמרו הלל. ואם אין חדר אחר, אזי בראש חדש, אין צריכין לומר אחר כך הלל בביתם. אבל בחנכה, צריכין לומר הלל בביתם. ואם מתלפללים בבית הנפטר ואין שם אבל, או בבית האבל שאינו בבית הנפטר, אומרים גם בראש חדש הלל, אלא שהאבל לא יאמר (משום שנאמר בו, זה היום עשה ה' נגילה ונשמחה בו)


אם יום השביעי הוא בחנכה, אזי לאחר שהלכו המנחמים שפסקה האבלות, יאמר גם האבל הלל, מפני שהוא חיוב (עין בפתחי תשובה סימן שעו סעיף קטן ב). ויש אומרים, דבחנכה אומרים הלל גם בבית האבל בצבור. בראש חדש שחל בשבת, אומרים הלל בצבור גם בבית האבל, דאין אבלות בשבת.


ברכת אבלים שבברכת המזון, לא נהיגי עכשו, כי סומכים על הפוסקים דסבירא להו דלא נתקנה אלא כשמברכין בעשרה (עין באר הגולה סימן שעט).


אלו דברים שהאבל אסור בהם כל שבעה: במלאכה, ברחיצה, בסיכה, בנעילת הסנדל, ובתשמיש המטה. ואסור לקרות בתורה, ואסור בשאילת שלום, ואסור בגהוץ ובתספרת ובכל מיני שמחה. ואסור להניח תפלין ביום הראשון.


מלאכה כיצד. כל שלשה ימים הראשונים, אסור במלאכה, אפלו הוא עני המתפרנס מן הצדקה. מיום הרביעי ואילך, אם הוא עני ואין לו מה יאכל, עושה בצנעא בתוך ביתו. וכן האשה עושה מלאכתה בתוך ביתה בצנעא כדי פרנסתה. אבל אמרו חכמים, תבוא מארה לשכניו שהצריכוהו לכך, כי עליהם מטל להשגיח על העני, ומכל שכן בימי אבלו.


אפלו לעשות מלאכתו על ידי אחרים ואפלו על ידי גוי, אסור. ואם המלאכה דבר נחוץ מאד ויכול לבוא לידי הפסד, יעשה שאלת חכם.


כשם שאסור במלאכה, כך אסור לו לשא ולתן בסחורה. ואם יש לו סחורה שאם לא ימכרנה עכשו יהיה לו הפסד מן הקרן, יעשה גם כן שאלת חכם. ואם באו שירות או ספינות שמוכרים עתה בזל ואחר כך לא ימצא, וכן אם הוא ביריד ושמע שמועה קרובה, יכול למכור ולקנות על ידי אחרים.


מתר להלוות ברבית על ידי אחרים לגוים הרגילים ללוות ממנו. והוא הדין למכור סחורה לרגילים אצלו, שלא ירגילו את עצמם אצל אחרים.


מתר לו לשלוח לגבות חובותיו שיש בהם חשש שמא יתקלקלו.


כתיבה המתרת בחל המועד, מתרת גם לאבל אם אי אפשר לו על ידי אחר.


אבל, ששדהו ביד אחרים באריסות (דהינו לשליש או לרביע), או בחכירות (שנותן המקבל לבעל השדה סכום קצוב מפרות השדה) או בקבלנות (שנותן לו מעות בשכירות), הרי אלו עובדין כדרכן בימי האבל של בעל השדה, דכיון שהעבודה זאת לתועלת שלהם, אין להם להפסיד בשביל אבלו. אבל אם יש לאבל שכיר יום לעשות בשדהו, אסור אפלו אם השדה בעיר אחרת, כיון שעבודה זאת, היא לתועלת האבל והיא בפרהסיא (ועין לעיל סעיף יג).


אם האבל הוא אריס בשדה של אחר, אסור לו לעבוד בו בעצמו. אבל על ידי אחרים, מתר, משום דאין זאת נקראת מלאכת האבל אלא מלאכת בעל השדה. ואם יש שאר דבר של אחרים ביד האבל לעשותו, לא יעשה אפלו על ידי אחרים. אך כשהוא דבר האבד, יעשה על ידי אחרים.


בהמות של האבל המשכרים לאחר, מתר השוכר לעשות בהם מלאכה, כיון ששכרם קדם שנעשה אבל, ושכירות קניא, והוין של השוכר. ולאחר כלות ימי השכירות, אסור.


מתר לאבל לקבל מלאכה לעשותה אחר ימי אבלו, ובלבד שלא ישקל ולא ימדד כדרך שהוא עושה בשאר פעמים.


היתה לאבל איזו מלאכה ביד אחר, כיון שהיא בקבלנות וקבל את המלאכה קדם שנעשה אבל וגם היא בצנעא בביתו של בעל המלאכה, לכן מתר לו לעשותה.


מלאכת בנין של האבל, אפלו על ידי גוי ובקבלנות ובמקום רחוק שאין ישראלים דרים שם, אסור. ומלאכת שדהו ביד אחרים בקבלנות, דהינו שהוא נותן לפועל שכר קצוב בעד כל עבודות השדה, חרישה וזריעה וקצירה וכדומה, יש מתירין ויש אוסרין.


מלאכות הבית, אין בהן משום מלאכה לאבל, ומתר לאשה בימי אבלה לאפות ולבשל ולעשות כל צרכי הבית מה שצריך לה. אבל מה שאינו צריך לה, אסור. וכן משרתת שארע לה אבל, אף על פי שהיא משרתת בשכר, מתר לה לעשות כל צרכי הבית. אבל לא תעשה מה שאינו צרכי הבית אלא להרויח, וכל שכן שלא תצא מן הבית, כמו שאר אבל.


שני שתפים חנונים שארע אבל לאחד מהם, נועלים חנותם, שלא יעשה השתף בפרהסיא. אבל יכול לעשות בצנעא בתוך ביתו אפלו בעסק השתפות. ואם האבל הוא אדם חשוב והשתפות נקראת על שמו שיש לאבל חלק בו, אסור לשני לעשות אפלו בתוך ביתו. ובמקום שיש הפסד גדול אם גם השתף של האבל לא יפתח החנות, יעשו שאלת חכם אם להתיר לאחר שלשה ימים (ועין בהגהות הג' מהרב"פ זצ"ל ובחכ"א קונט' מצבת משה סימן ד' ובברכ"י).


אסור לרחוץ כל גופו אפלו בצונן. אבל פניו ידיו ורגליו, בחמין אסור ובצונן מתר. ורחיצה בחמין, אסורה כל שלשים, ואפלו לחף הראש. וגם רחיצת כל הגוף בצונן אם היא לתענוג, אסורה כל שלשים. ואשה לצרך חפיפה שקדם טבילה, מתרת לרחוץ בחמין לאחר שבעה. (ולענין לבישת לבנים, עין לעיל סימן קנט סעיף ה)


יולדת שארע לה אבל והיא צריכה לרחוץ, מתרת גם בתוך שבעה. אך ביום ראשון, יש להחמיר אם אין לה צרך כל כך. וכן מי שהוא אסטניס שאם לא ירחץ, יצטער הרבה ויבוא לידי מחוש, מתר לו לרחוץ. וכן מאן דאית לה ערבוביא ברישה, מתר לו לחף ראשו בחמין.


אסור לסוך אפלו כל שהוא אם מכון לתענוג. אבל אם הוא מכון להעביר הזהמא, מתר. ומכל שכן משום רפואה, כגון שיש לו חטטין בראשו.


מי שתכפוהו אבליו, שארעו לו שתי אבליות זו אחר זו, מתר לו לרחץ בצונן.


אסור נעילת הסנדל, הוא דוקא בשל עור. אבל של בגד או של גמי או של שער או של עץ, מתר. דלא מקרי מנעל אלא של עור. מנעל של עץ ומחפה עור, אסור. אף על פי שהאבל אסור בנעילת הסנדל, מכל מקום מברך בבקר שעשה לי כל צרכי.


יולדת, כל שלשים יום ללדתה, מתרת בנעילת הסנדל, וכן חולה [ומי] שיש לו מכה ברגלו, מפני שהצנה קשה להם.


אבל שהולך בדרך, מתר בנעילת הסנדל, וישים קצת עפר בסנדליו. וכן בכל מקום שצריך לנעול סנדל, יעשה כן.


אסור בתשמיש המטה וגם בחבוק ונשוק. אבל שאר דבר קרבה, כגון מזיגת הכוס והצעת המטה וכדומה, מתר, בין באבלות דידה, בין באבלות דידה.


אסור בתלמוד תורה, משום דכתיב פקודי ה' ישרים משמחי לב, ואבל אסור בשמחה. ואסור בתורה, נביאים וכתובים, משנה, תלמוד, הלכות ואגדות. אבל מתר לקרות באיוב ובקינות, ובדברים הרעים שבספר ירמיה, ובגמרא פרק אלו מגלחין, דמירי מדיני מנדה ואבל, ובמסכת שמחות. ובספרי פוסקים, מתר ללמוד הלכות אבלות. וגם בדברים שהוא מתר ללמוד, אסור לעין קשיא או תרוץ.


מלמד שהוא אבל, לאחר שלשה ימים, מתר לו ללמוד עם התינוקות כל הדברים שצריכין, ולא יתבטלו מלמודם, כי תינוקות של בית רבן אשר הבל פיהם נקי מחטא, חביב יותר מלמוד של גדולים. וכן אבל שיש לו בנים קטנים, לא יתבטלו מלמודם, שהרי אינם חיבים באבלות.


אפלו האבל הוא כהן ואין בבית הכנסת אחר, אסור לו לעלות לתורה.


בתפלתו כל שבעה, לא יאמר פטום הקטרת, וגם לא יאמר סדר מעמדות. ובפרק איזהו מקומן, לא יאמר יהי רצון כאלו הקרבתי וכו' (דאבל אינו משלח קרבנותיו). וכשעושה הבדלה במוצאי שבת על הכוס, לא יאמר פסוקי שמחה שקודמים לה, אלא יתחיל מן הברכות.


אבל תוך שבעה, אין לו להתפלל לפני התבה אלא אם אין שם אחר שיתפלל. אך אם הוא אבל על אביו או אמו, נוהגין שמתפללין לפני התבה, אף על פי שיש שם אחר. ובשבתות וימים טובים, נוהגין שאינו מתפלל לפני התבה כל השנה אלא בדליכא אחר. ואם היה דרכו להתפלל לפני התבה גם קדם שנעשה אבל, יש להתיר בכל ענין (מאיר נתיבים סימן פ). ועין לעיל סימן קכח סעיף ח (שעו שפד)


שאילת שלום כיצד. שלשה ימים הראשונים, אינו שואל בשלום כל אדם. ואם אחרים שלא ידעו שהוא אבל שאלו בשלומו, לא ישיבם שלום, אלא יודיעם שהוא אבל. ולאחר שלשה עד שבעה, אינו שואל. ואם אחרים שלא ידעו שאלו בשלומו, משיב להם. משבעה עד שלשים, הוא שואל בשלום אחרים, שהרי האחרים שרוין בשלום. ואין אחרים שואלין בשלומו, שהרי הוא אינו שרוי בשלום. ואם לא ידעו ושאלו, משיב להם. לאחר שלשים, הרי הוא כשאר כל אדם.


כיון שהוא אסור בשאילת שלום, מכל שכן שאסור בשחוק. ולכן כל שבעה לא יאחז תינוק בידו, כדי שלא יבאנו לידי שחוק. וכן אסור לו להרבות בדברים עם הבריות. אך אם עושה לכבוד רבים, כגון שרבים באים לנחמו, מתר לו לומר להם לכו לבתיכם לשלום, דלכבוד רבים שרי.


מקום שנהגו לשאול בשלום אבלים בשבת, שואלים. והאבל נותן שלום לכל אדם בשבת, כי דבר שבפרהסיא הוא.


מתר לברך שהחינו אפלו תוך שבעה כשהוא צריך, כגון בחנכה או על פרי חדש וכדומה.


אסור לישב כל שבעה על גבי ספסל או על גבי כרים וכסתות, כי אם על גבי קרקע. אך חולה וזקן שיש להם צער בישיבה על גבי קרקע, מתרין לשים כר קטן תחתיהם. מיהו יכול לילך ולעמוד ואינו צריך לישב כלל, רק כשהמנחמים אצלו צריך לישב. וכן אסור לישון על גבי מטה או ספסל, רק על גבי קרקע. אבל יכול להציע תחתיו כרים וכסתות על הקרקע כמו שהוא רגיל לשכב במטה (תשובה מאהבה בשם הגאון בעל נודע ביהודה). ויש מתירין לישון במטה


ויש מתירין לישון במטה. וכן נוהגין קצת, מפני שטבעם חלוש והוין כמו חולים לענין זה.


אבל ביום הראשון אסור להניח תפלין, בין שהוא יום מיתה וקבורה, בין שהוא יום קבורה לחוד. ואם נקבר בלילה, אסור להניח תפלין ביום שלאחריו, וביום השני מניחן לאחר הנץ החמה. ויום שמועה קרובה, כיום מיתה וקבורה דמי. אבל מי שמת לו מת ברגל או שבאה לו שמועה קרובה ברגל, אזי ביום הראשון שלאחר הרגל, מניח תפלין.


עטיפת הראש, אין נוהגין במדינות אלו. ומכל מקום יש לנהוג בעטיפה קצת, דהינו למשוך את הכובע למטה לפני העינים כל שבעה, חוץ משבת, משום דהוי דבר שבפרהסיא.


אסור ללבוש בגד מכבס ואפלו כתנת, בתוך שבעה, ואפלו לכבוד שבת. אפלו סדינים ומצעות המטה ומטפחות ידים, אסור להציע המכבסין. אך לכבוד שבת, מתר להציע על השלחן, מטפחות מכבסות מכבר.


לכבס כסותו בעצמו, אפלו להניחה לאחר שבעה, אסור משום מלאכה. ואם היתה כסותו בידי אחרים, מתרין לכבסן כמו שאר מלאכה בקבלנות (לעיל סימן רח סעיף יב)


מי שתכפוהו אבליות זו אחר זו, מתר לכבס כסותו במים לבד (אבל לא באפר ובורית וכדומה) וללבשו.


לאחר שבעה עד שלשים, מדינא אינו אסור ללבוש או להציע תחתיו אלא בגד מגהץ (גהוץ, יש אומרים דהינו געמאנגעלט, געראלט, געביגלט. ויש אומרים, דהינו כבוס ואפר או בנתר ובורית). והוא שיהא לבן וחדש. אבל נוהגין לאסור גם במכבס אפלו בלא גהוץ, אלא אם כן לובשו אדם אחר תחלה זמן מה. אך אם אינו מכבס אלא במים לבד, אין צרך שילבשנו אחר תחלה.


אם אינו מחליף לתענוג אלא לצרך, כגון שהכתנת שעליו מלכלכת או משום ערבוביא, מתר אפלו תוך שבעה, ובחל, אם לבשה אחר תחלה.


מותר לכבס ולגהץ לאחר שבעה ללבשם לאחר שלשים, או ללבשם אפלו תוך שלשים לאחר שילבשם אחר.


אסור ללבוש תוך שלשים בגדי שבת אפלו בשבת, ומכל שכן ללבוש בגדים חדשים. ועל אביו ואמו, נהגו אסור ללבוש בגדים חדשים כל שנים עשר חדש (עין לקמן סימן רטז סעיף ג). אך אם צריך להם, יתן לאחר ללבשם תחלה שנים או שלשה ימים.


אשה בתוך שלשים ואפלו בתוך שבעה לאבלה, שהגיע זמנה ללכת בשבת לבית הכנסת לאחר לדתה, ונוהגות שאותה שבת היא לה כמו יום טוב ללבוש בגדי יקר ועדי זהב, מתרת ללבוש בשבת זו בגדי שבת, אך לא בגדי יום טוב, שלא תזוח דעתה ותשכח האבלות. ואינה צריכה לשנות מקומה (שו"ת פמ"א ח"ב סימן קכג).


אסור לגלח שערו כל שלשים, בין שער ראשו, בין שער זקנו, בין שער כל מקום. ועל אביו ואמו, אסור לגלח עד שיגערו בו חבריו. ושעור גערה, יש בו מחלקת הפוסקים. ונוהגין במדינות אלו, שאין מגלחין כל שנים עשר חדש אם לא לצרך, כגון שהכביד עליו שערו או שהולך בין הגוים ומתנול ביניהם בשערותיו, אז מתר לגלחם, כי אין צריכים גערה בפרוש, אלא כשיגדל שערו עד שיהיה משנה מחבריו שראוי לומר עליו כמה משנה זה, אז מתר לגלח, ובלבד שיהא לאחר שלשים.


כשם שאסור לגלח כל שלשים, כך אסור לקצוץ צפרניו בכלי. אבל בידיו או בשניו, מתר אפלו תוך שבעה. ואם הוא מוהל, אסור לו לתקן את הצפרנים לצרך הפריעה אלא אם כן שאין כאן מוהל אחר, ואז מתר אפלו תוך שבעה. ואשה שארעה טבילתה לאחר שבעה תוך שלשים, תאמר לאשה נכרית שתקוץ צפרניה. ואי ליכא נכרית, תקוץ לה ישראלית.


מתר לסרוק ראשו במסרק ואפלו תוך שבעה.


נוהגין שהאבל משנה מקומו בבית הכנסת כל שלשים, ולאחר אביו ואמו שנים עשר חדש. ושנוי מקום, הינו לכל הפחות רחוק ארבע אמות ממקומו, ולמקום שהוא יותר רחוק מארון הקדש ממקומו.


אסור לאכול בסעודת ברית מילה או פדיון הבן וסיום מסכתא וכל שכן בסעודת נשואין כל שלשים על שאר קרוביו, וכל שנים עשר חדש על אביו ואמו (ואפלו בשנה מעברת, סגי בשנים עשר חדש). ובתוך ביתו, אם יש סעודת מצוה, מתר לו לאכול. אך בסעודת נשואין, יש להחמיר אפלו בתוך ביתו, אם לא כשהוא משיא יתום או יתומה, שאם לא יאכל שם, יתבטל המעשה, אז מתר לו לאכול אפלו אינה בביתו


וגם ללבוש בגדי שבת לאחר שלשים ואפלו על אביו ואמו, ולשאר קרובים גם תוך שלשים.


אינו רשאי להזמין אחרים או להזמן עם אחרים. לא ישלח מנות לאחרים, ואחרים לא ישלחו לו, כל שלשים. והוא הדין כל שנים עשר חדש על אביו ואמו. ובשבת, תליא במנהג דלעיל סימן רי סעיף ח.


אבל שהוא סנדק או מוהל לאחר שלשים (אפלו על אביו ואמו), ילבש בגדי שבת עד לאחר המילה, ויכול לאכול גם בסעודה.


אסור לכנס לבית נשואין כל שלשים על שאר קרובים, ושנים עשר חדש על אביו ואמו, אפלו לשמוע את הברכות שמברכין שם. אבל בחפה שעושין בחצר בית הכנסת ומברכין שם ברכת ארוסין ונשואין, מתר לעמוד ולשמוע את הברכות לאחר שלשים אפלו על אביו ואמו. וגם הוא בעצמו יכול לברך את הברכות. וגם יכול להיות שושבין להכניס את החתן תחת החפה. ויכול ללבוש בגדי שבת. ובלבד שיהא לאחר שלשים. אבל לא יכנס לאכול על הסעודה. ויש מקלין גם לאכול על הסעודה.


מתר לאבל ללכת אל המשתה לשמש, ואוכל בביתו מה ששולחין לו מן הסעודה.


כל שלשים, אסור לשא אשה. וכן אשה שהיא אבלה, אסורה שתנשא עד לאחר שלשים. ולאחר שלשים, מתרין אפלו על אב ואם. אבל להתקשר בשדוכין ובלא סעודה, מתר אפלו תוך שבעה.


מתה אשתו, לא ישא אחרת, עד לאחר שלש רגלים, כדי שעל ידי שמחת הרגלים, תשתכח ממנו אהבת הראשונה בשעה שיהיה עם השניה, שלא ישתה בכוס זה ויתן דעתו על הראשונה. וראש השנה ויום הכפורים, אינם חשובים כרגלים לענין זה. וגם שמיני עצרת אינו נחשב לרגל בפני עצמו לענין זה (עין חתם סופר סימן שג). ואם עדין לא קים מצות פריה ורביה (עין לעיל סימן קמה סעיף ב) או שיש לו בנים קטנים, או שאין לו מי שישמשנו, אינו צריך להמתין שלש רגלים


ומכל מקום נראה דיש להמתין עד לאחר שלשים. ואשה שמת בעלה, צריכה להמתין תשעים יום (כדלעיל סימן קמב סעיף יג).


מי שהכין צרכי חפתו, ומת אחד מן הקרובים של החתן או של הכלה, ואפלו אבי החתן ואם הכלה, בזמן הזה שיכולים גם אחרים להכין צרכי נשואין, דוחין את הנשואין עד לאחר ימי האבל.


אפלו מתו לאחר שהעמידו את החפה, אסור לו לבעול עד לאחר שבעת ימי האבל. וכיון שעדין לא בעל ואסור לו לבעול, אסורין להתיחד בלי שומר (כדלעיל סימן קנז). ולאחר שבעת ימי האבל, בועל בעילת מצוה, ונוהג שבעת ימי משתה.


אבל אם לאחר שבעל, מת קרובו של החתן או של הכלה, כבר חלו עליהם ימי המשתה, והמה להם כמו רגל שאין אבלות נוהגת בהם, ועוד קלים יותר שמתרים בגהוץ ותספרת, ואין אסורים אלא בדברים שבצנעא. ולאחר שבעת ימי המשתה, אז מתחילים שבעת ימי אבלות. וגם שלשים אינו מונה אלא מימי האבלות ואילך. (ואף על גב דרגל עולה למנין שלשים כדלקמן סימן ריט סעיף ז, שבעת ימי המשתה אינן עולין, כיון שמתר בתספרת).


כל שבעה, אינו יוצא מביתו. אך אם מת לו מת, או אפלו אצל אחר, אלא שאין שם כדי מטה וקובריה, יוצא אפלו ביום הראשון. אם שלח המושל לקרוא לו, או שצריך ללכת לשאר דבר שצריך לו הרבה, כגון דבר האבד, מתר לו לצאת, ויתן עפר במנעליו.


אפלו לבית הכנסת להתפלל, אינו יוצא בתוך שבעה, רק בשבת. אך אם אי אפשר לאסוף עשרה ויהא מכרח להתפלל ביחידות ובשכונתו יש מנין, יכול לצאת ללכת להתפלל שם, שלא להתבטל מתפלה בצבור.


אם האבל צריך למול את בנו, הולך לבית הכנסת אפלו תוך שלשה ימים. ואם האבל הוא סנדק או מוהל, לא יצא תוך שלשה, ולאחר שלשה יתפלל בביתו, וכשמביאין את התינוק למול, הולך לבית הכנסת. ואם אין מוהל אחר בעיר, הולך אפלו ביום הראשון.


אין מתקשין על המת יותר מדי, שנאמר, אל תבכו למת ואל תנודו לו. ואמרו חכמינו, זכרונם לברכה, וכי אפשר לומר כן. אלא על תבכו למת יותר מדי, ואל תנודו לו יותר מכשעור. הא כיצד. שלשה ימים לבכי, שבעה להספד, ושלשים לגהוץ ולתספרת (וכמבאר לעיל). מכאן ואילך, אמר הקדוש ברוך הוא, אי אתם רשאים לרחם עליו יותר ממני. ואמרו חכמינו, זכרונם לברכה, כל המתקשה על המת יותר מדי, על מת אחר הוא בוכה. במה דברים אמורים, בשאר העם


אבל תלמיד חכם, הכל לפי חכמתו. ומכל מקום, אין בוכין עליו יותר משלשים יום, דלא עדיף ממשה רבנו, עליו השלום, דכתיב בו, ויבכו בני ישראל את משה וגו'. שלשים יום.


אמרו רבותינו, זכרונם לברכה, אחד מבני המשפחה שמת, ידאגו כל המשפחה. משל למה הדבר דומה, לכפה של אבנים, כיון שנזדעזעה אחת מהן, נזדעזעו כלן. כלומר, שמדת הדין מתוחה כנגדם עד שתתרפה מעט מעט. כי כל שבעה, החרב שלופה, ועד שלשים, היא רופפת, ואינה חוזרת לתערה עד אחר שנים עשר חדש. לפיכך שלשה ימים הראשונים, יראה האבל את עצמו, כאלו חרב מנחת לו בין כתפיו. משלשה ועד שבעה, כאלו זקופה כנגדו בקרן זוית


משבעה ועד שלשים, כאלו עוברת לפניו בשוק. ואחר כך כל אותה השנה, עדין מדת הדין מתוחה כנגד אותה המשפחה. ואם נולד בן זכר באותה משפחה, נתרפאה כל המשפחה. ודוקא זכר. דזכר בא לעולם, שלום בא לעולם. וכן אחד מהחבורה שמת, מדת הדין מתוחה כנגד כל החבורה וידאגו כלם.


כל מי שאינו מתאבל כמו שצוו חכמים, הרי זה אכזר. אלא יעור משנתו, ויפחד וידאג ויפשפש במעשיו, ויחזר בתשובה, אולי ינצל מחרבו של מלאך המות. הרי הוא אומר, הכיתה אתם ולא חלו, מכלל שצריך להקיץ ולחול ולחזור בתשובה.


ביום השביעי לאחר שהלכו המנחמים מן האבל, מתר בכל הדברים שהיה אסור תוך שבעה, דאמרינן מקצת היום ככלו. חוץ מתשמיש המטה שאסור כל היום (אפלו בבית אפל). ובמדינות אלו שאין המנחמים רגילים לבוא ביום השביעי, צריך להמתין עד שעה שרגילין לבוא בשאר הימים, דהינו לאחר יציאה מבית הכנסת, שרגילין לבוא מנחמים. וכן אם חל יום השביעי בשבת, אזי לאחר יציאה מבית הכנסת שחרית, מתר בתלמוד תורה.


ביום שלשים, אמרינן גם כן מקצת היום ככלו. וכיון שאז אין באים מנחמים, לכן תכף כשתנץ החמה, בטלה ממנו גזרת שלשים. חל יום שלשים בשבת, מתר לו לרחוץ בערב שבת בחמין לכבוד שבת, ולובש בגדי שבת, וחוזר למקומו בבית הכנסת, אבל אסור בגלוח (דחמיר טפי).


בשנים עשר חדש שעל אביו ואמו, לא אמרינן מקצת היום ככלו, ואדרבא נוהגין להוסיף גם יום היארצייט לנהוג בו כל דין שנים עשר חדש, ואפלו חל בשבת. אך אם היתה השנה מעברת, גם כן אין נוהגין באבלות שלכבוד אביו ואמו, כי אם שנים עשר חדש. ומאחר שכבר כלו שנים עשר החדשים קדם היארצייט, אז ביום היארצייט, אינו חוזר עוד לאבלות.


אבל שלא נהג אבלות תוך שבעה, בין בשוגג בין במזיד, משלים אותה כל שלשים, חוץ מן הקריעה, שאם לא קרע בשעת חמום, אינו קורע אלא בתוך שבעה, דחשיב שעת חמום. ועל אביו ואמו, קורע לעולם.


קטן שמת לו מת, אפלו גדל תוך שבעה, כיון שבשעת מיתה היה פטור, בטל ממנו כל דין אבלות, אך באבלות דשנים עשר חדש על אביו ואמו שהיא משום כבודם, יש לו לנהוג.


חולה שמת לו מת שחיב להתאבל עליו ונודע לו, אם הבריא תוך שבעה, גומר הימים הנשארים. וכן תוך שלשים, גומר הימים הנשארים. אבל אינו צריך להשלים הימים שעברו בחליו, משום דאז נהג גם כן מקצת אבלות, ודומה לשבת דעולה ואינה מפסקת (ולענין הקריעה, עין לעיל סימן קצח סעיף יב). וכן היולדת גם כן אינה צריכה להשלים הימים שעברו עליה בלדתה, רק גומרת הימים הנשארים.


מתאבלין על פי עד אחד, ועד מפי עד, ובנכרי מסיח לפי תמו.


מי שקבל אגרת שמת קרובו ואין מבאר בה אם הוא עדין תוך שלשים או לאחר שלשים, אם הכותב אינו בעל תורה, מוקמינן לאדם בחזקת חי, ואמרינן שלא מת עד סמוך לכתיבת האגרת, וחיב להתאבל. אבל אם הכותב הוא בעל תורה, אמרינן מסתמא הוא לאחר שלשים. דאם איתא שהיה אפשר שתגיע האגרת לידו תוך שלשים, לא היה כותב בסתם. אך אם הוא אביו או אמו, כיון שהמנהג הוא להודיע מיד (לעיל סוף סימן רו), חיב להתאבל.


שבת שבתוך השבעה, נוהג בה דברים שבצנעא, דהינו שאסור בתשמיש המטה וברחיצה. אבל דברים שבפרהסיא, אינו נוהג. ולכן קדם מזמור שיר ליום השבת, נועל את המנעלים, ויושב על כסא, ומחליף את הבגד הקרוע, כדלעיל סימן קצה, סעיף ו. ותלמוד תורה, הוי דבר שבצנעא. אבל לחזור את הפרשה שנים מקרא ואחד תרגום, מתר, דכיון שחיב אדם להשלים פרשיותיו, הוי לה כקורא את שמע וכדומה מסדר היום.


אם קראו את האבל לעלות לתורה, צריך לעלות. כי אם היה נמנע, הוי דבר שבפרהסיא. ורבינו תם היו קורין אותו בכל שבת לשלישי, וארע לו אבל ולא קראו החזן, ועלה הוא מעצמו ואמר, כיון שהרגל לקרות שלישי בכל שבת, הרואה שאינו עולה היום, ידע שהוא מחמת אבלות, והוי פרהסיא. וכן אם הכהן הוא אבל ואין כהן אחר בבית הכנסת, צריכין לקרותו. אבל יותר טוב שיצא מבית הכנסת קדם הוצאת ספר התורה


וכן אם יש לאבל בן למול והמנהג שהוא חיוב לעלות לתורה, יקראוהו. דאם לא יקראוהו, הוי פרהסיא, ויותר טוב שלא יהא בבית הכנסת בשעת קריאת התורה. (אשה שהגיע זמנה ללכת לבית הכנסת בשבת שבימי אבלה, עין לעיל סימן ריא סעיף יא)


הממנה מהקהל להיות קורא בתורה בבית הכנסת בשבת וארע לו אבל, לא ילך בשבת שבתוך שבעה לבית כנסת זה. כי אם יהיה שם, יש להסתפק אם יקרא או לא.


שבת עולה למנין שבעה. ואפלו שמע שמועה קרובה ביום שבת, שלא התחיל עדין כלל באבלות, עולה לו גם כן, ובמוצאי שבת קורע.


הקובר את מתו או שמע שמועה קרובה (עין לעיל סימן רו) ברגל, בין ביום טוב בין בחל המועד, לא חלה עליו אבלות עד לאחר הרגל. (ודין אננות, עין לעיל סימן קצו). והני מלי, בדברים של פרהסיא. אבל דברים שבצנעא, נוהג גם ברגל. לא יחליף בגדיו, דזה הוי פרהסיא. (ואף על גב דשאר אבל משנה בגדיו גם ברגל, מכל מקום זה שלא התחיל עדין אבלות, אין לו לשנות ברגל). ומי שמניח תפלין בחל המועד, יניח גם ביום הראשון שלאחר הקבורה.


לאחר הרגל, מתחיל למנות שבעה ימי אבלות, ויום האחרון של יום טוב עולה לו למנין, ומונה אחריו ששה ימים. ואפלו יום שני של ראש השנה גם כן עולה לו למנין.


אף על פי שאין אבלות ביום טוב ובחל המועד, ואפלו גזרת שלשים אין בהם, ומתר לו ללבוש בגדים מגהצים, מכל מקום כיון דאסור בהם בגלוח מחמת המועד (כדלעיל סימן קד סעיף יא), לכן עולין למנין שלשים, ומונה שלשים מיום הקבורה. ויום שמיני עצרת, אף על פי שהוא רגל בפני עצמו, מכל מקום כיון שלא התחיל עדין באבלות, אינו מבטל, וגם במנין השלשים אינו נמנה רק ליום אחד.


אבל חתן שנשא אשה קדם הרגל, ובא הרגל תוך שבעת ימי המשתה, ומת לו מת בתוך הרגל, אזי כל שבעת ימי המשתה שלו, אינן עולין לו למנין שלשים (ועין לעיל סוף סימן ריג).


אף על פי שאין אבלות ברגל, מתעסקין בו לנחמו (ואין בזה משום אבלות, כיון דהאבל לאו מדי קעבד). ולאחר הרגל כשיכלו שבעה מיום הקבורה, אף על פי שעדין לא כלו שבעת ימי האבלות, מלאכתו נעשית על ידי אחרים בבתיהם, ועבדיו עושין לו בצנעא בתוך ביתו. ואין צריכין לנחמו אחר הרגל מנין הימים שנחמוהו ברגל, אבל מראין לו פנים (דין אבל בפורים, עין לעיל סימן קמא סעיף כ, וסימן קמב סעיף ז).


הרגל, מבטל גזרת שבעה וגזרת שלשים. כיצד. הקובר את מתו קדם הרגל ונהג אבלות, כיון שבא הרגל, מפסיק את האבלות. ואפלו נקבר בערב יום טוב לעת ערב בענין שחלה עליו אבלות, אפלו שחלץ מנעליו רק שעה מעטת קדם יום טוב, מפסיק את האבלות ונחשב לו כאלו כבר נהג אבלות כל שבעה, ויום טוב הראשון הוא שמיני, ומשלים עד שלשים (ועין לקמן סעיף ח)


ואפלו אם היה ערב יום טוב ביום שבת ושמע שמועה קרובה סמוך לערב, אף על פי שבשבת אין נוהג אלא דברים שבצנעא, כיון שנהג אפלו רק בזה, גם כן הרגל מבטל את השבעה.


שגג או הזיד ולא נהג אבלות קדם הרגל או שנקבר המת סמוך לחשכה ולא היה יכול לנהוג אבלות, אין הרגל מבטל, ודינו כדין קובר מתו ברגל.


אם חל אחד מימי האבלות חוץ מיום השביעי בערב הרגל, יש מתירין לכבס כסותו, ולא ילבשנה עד הלילה, כיון דהרגל יבטל גזרת שבעה. וטוב לזהר מלכבס עד לאחר חצות, כדי שיהיה נכר שמפני הרגל הוא מכבס. ולרחוץ, אסור עד הלילה. ויש מתירין לרחוץ אחר תפלת מנחה סמוך לחשכה. והיכא דנהוג, נהוג. ובגלוח, לכלי עלמא, אסור.


קבר את מתו שבעה ימים לפני הרגל, כיון שנהג שבעה קדם הרגל, הרגל מבטל גזרת שלשים. ואפלו היה יום השביעי בערב יום טוב, כיון דאמרינן מקצת היום ככלו, הרי לאחר יציאה מבית הכנסת, נשלמו השבעה, ושאר היום הוא בתורת שלשים, ובא הרגל ומפסיק, ומתר לכבס ולרחוץ ולגלח בערב הרגל סמוך לחשכה, כיון שהוא עושה לכבוד הרגל, והרגל מבטל גזרת שלשים


ובערב פסח, כיון דלאחר חצות שהוא זמן שחיטת הפסח, נחשב קצת כמו יום טוב, מתר ברחיצה תכף לאחר חצות, ובגלוח קדם חצות (כיון דלאחר חצות אסור לאחר שיגלח אותו).


חל שביעי שלו בערב שבת, ויום השבת יהיה ערב יום טוב, מתר לכבס ולרחוץ ולגלח בערב שבת.


אם לא גלח את עצמו בערב שבת או בערב יום טוב, אסור לו לגלח בחל המועד, כיון שהיה יכול לגלח מקדם. אבל מתר לו לגלח לאחר יום טוב. ואם חל שביעי שלו בשבת שהוא ערב יום טוב, כיון שמצד האבלות היה יכול לגלח אלא שהשבת עכבו, אם כן הוי לה אנוס, ומתר לגלח את עצמו גם בחל המועד.


הא דרגל מבטל גזרת שלשים, דוקא על שאר מתים. אבל על אביו ואמו שאסור לגלח עד שיגערו בו חבריו, אין הרגל מבטל זאת.


נהג שעה אחת (לאו דוקא שעה אלא אפלו פחות) לפני פסח, אותה שעה חשובה כמו שבעה, ושמונה ימי פסח (בחוץ לארץ) הרי לו חמשה עשר יום, ומשלים עוד חמשה עשר למנין שלשים. נהג שעה אחת לפני שבועות, אותה שעה היא כמו שבעה, ויום הראשון של שבועות נחשב גם כן שבעה ימים (כיון שקרבנותיו יש להם תשלומין כל שבעה). ויום שני של שבועות הוא לו יום חמשה עשר, ומשלים אחר כך גם כן עוד חמשה עשר יום. נהג שעה אחת לפני חג הסכות, הרי שבעה


ושבעה ימי סכות, הרי ארבעה עשר יום. ושמיני עצרת נחשב גם כן לשבעה (שהוא רגל בפני עצמו, ויש לקרבנותיו תשלומין) הרי עשרים ואחד יום. ויום שמחת תורה, יום העשרים ושנים, ומשלים עוד שמונה ימים.


ראש השנה ויום הכפורים, נחשבים גם כן כרגלים לענין בטול שבעה ושלשים. נהג שעה אחת לפני ראש השנה, בטל ראש השנה גזרת שבעה, ויום הכפורים מבטל גזרת שלשים. נהג שעה אחת לפני יום הכפורים, בטל יום הכפורים שבעה, וחג הסכות מבטל שלשים.


אף על גב דרגל מבטל שבעה, מכל מקום מה שנוהגין להדליק נר במקום שמת לכבוד הנשמה, ידליקו גם ביום טוב. ומכל מקום טוב יותר להדליק בבית הכנסת (אורח חיים סימן תקמח, יו"ד סימן שצט).


מצוה להתענות בכל שנה יום שמת בו אביו או אמו, כדי להתעורר לתשובה, לפשפש במעשיו באותו היום ולהתחרט עליהם, ועל ידי זה יזכה את אביו ואמו שיתעלו בגן עדן. ולערב בתפלת המנחה, אומר עננו כמו בכל תענית יחיד. אם התענה פעם אחת, מסתמא היתה דעתו להתענות כל ימיו. ואם כן הרי הוא עליו כמו נדר, שהוא מן התורה, וצריך להתענות לעולם. וכשהוא חולה או שהוא בענין אחר שהוא צריך לאכול, צריך התרה. ואם פרש שאינו מקבל עליו בנדר, אינו צריך התרה


נוהגין להדליק נר יארצייט (ועין לעיל סימן צ וסימן צח סוף סעיף א).


מתענין לעולם ביום המיתה, ואפלו בשנה הראשונה. ואפלו מת בסוף היום לאחר שהתפללו ערבית, אם עדין הוא יום, נקבע זה היום ליארצייט. אך אם הקבורה נמשכה מן המיתה איזה ימים, אזי יתענה שנה הראשונה ביום הקבורה, ואחר כך תמיד ביום המיתה.


אם מת לו מת בשנה מעברת באדר ראשון או באדר שני, אזי בשנה פשוטה מתענה כן באדר, ובשנה מעברת מתענה בזה האדר שמת. אם בראשון, בראשון. ואם בשני, בשני. ואם מת בשנה פשוטה, אזי בשנה מעברת, יתענה באדר ראשון, וגם באדר שני יאמר קדיש, אך אל יסיג גבול אחרים.


חדש חשון, לפעמים הוא מלא, דהינו שיש לו שלשים יום, ואז ראש חדש כסלו שלאחריו הוא שני ימים. יום ראשון דראש חדש הוא יום השלשים של חשון ושיך לו, ויום שני דראש חדש הוא יום הראשון של כסלו (וכן בכל ראש חדש שהוא שני ימים, יום הראשון הוא יום השלשים של חדש שעבר ושיך לו). ולפעמים הוא חסר, דהינו שאין לו אלא תשעה ועשרים יום. וראש חדש כסלו שלאחריו הוא אינו אלא יום אחד. וכן חדש כסלו לפעמים מלא, וראש חדש טבת שלאחריו הוא רק יום אחד


ומי שמת לו מת בראש חדש כסלו כשהיה רק יום אחד, אזי בשנה שיהיה ראש חדש כסלו שני ימים, יחזיק את היארצייט ביום שני דראש חדש שהוא יום ראשון של חדש כסלו, שגם המיתה היתה באחד בכסלו


ואמנם מי שמת לו מת ביום ראשון דראש חדש כסלו כשהיה ראש חדש שני ימים, הנה בשנה שראש חדש כסלו אינו רק יום אחד, יש להסתפק מתי יחזיק את היארצייט, אם בתשעה ועשרים בחשון כיון שמת בסוף חשון, או כיון דבנדרים הולכין אחר לשון בני אדם, יחזיק את היארצייט בראש חדש כסלו כמו שקורין אותו. ויש לנהוג כן: אם בשנה הראשונה הבאה ראש חדש כסלו הוא רק יום אחד, יחזיק את היארצייט בתשעה ועשרים בחשון, וכן לעולם כשיהיה חשון חסר


ומכל מקום אם למחרתו ביום ראש חדש אין שם אבלים, יש לו גם כן לומר קדיש ולהתפלל לפני התבה, רק לא יסיג גבול אחרים. אבל אם גם בשנה הראשונה הבאה ראש חדש כסלו הוא שני ימים, אזי קובע את היארצייט לראש חדש כסלו ויחזיקנו כן לעולם. וגם כשיהיה ראש חדש רק יום אחד, יחזיקנו אז בראש חדש. והוא הדין לראש חדש טבת.


וכיון שראש חדש טבת הוא לפעמים רק יום אחד, דהינו יום ששי דחנכה, והוי יום ששי דחנכה אחד בטבת, יום שביעי שנים בטבת, ויום שמיני שלשה בטבת, ולפעמים שני ימים, דהינו יום ששי ויום שביעי דחנכה, ואז הוי יום שביעי דחנכה אחד בטבת, ויום שמיני שנים בטבת, לכן מי שיש לו יארצייט בימים אלו, לא יטעה למנות לימי חנכה, כי צריך למנות לימי החדש.


ביום שאין אומרים בו תחנון, אין מתענין תענית יארצייט. וכן ביום מילה, האב והסנדק והמוהל אין מתענין. וכן בפדיון הבן, האב והכהן אין מתענין. וכן החתן בשבעת ימי המשתה, אינו מתענה. אבל בסעודת סיום, אסור לאכול ביום היארצייט (ש"ך יו"ד סימן רמו סעיף קטן כז בשם תשובת מהרי"ל). ובימים שאינו מתענה, על כל פנים יעסק בתורה ובמצות ובשאר מעשים טובים לזכות נשמת אביו ואמו.


בלילה אשר ביום המחרת יהיה לו יארצייט, אין לו לאכול בסעודת חתנה שיש שם מזמוטי חתן וכלה ויש בה שמחה. אבל בסעודת ברית מילה ופדיון הבן וסיום מסכת, מתר.


מי שאינו יודע יום מיתת אביו או אמו, יברר לו יום אחד בשנה להתענות. אבל לא יסיג גבול אחרים בקדישים.
בלע המות לנצח, ומחה ה' אלהים דמעה מעל כל פנים
ברוך הנותן ליעף כח, ועצמה ירבה לאין אונים
בית יעקב לכו ונלכה באור ה' (ישעיה ב).