סיכה, אסורה, אפלו בשביל להעביר הזהמה, ואפלו על מקצת גופו. אך חולה, אפלו אין בו סכנה, סך כדרכו. ומי שיש בו חטטים, במדינותינו שאין נוהגין הבריאים לסוך בחל, אסור לו לסוך, משום דמוכח שהיא משום רפואה (כן כתוב בדרך החיים), ועין לעיל סימן צא.


נעילת הסנדל, יש אוסרין אפלו בסנדל של עץ שאינו חפוי בעור. אבל של גמי או קש או בגד, מתר. ויש להחמיר בנעילת הסנדל אפלו במקום רפש וטיט וגשמים. ואפלו הולך בין הגוים, אסור. ואם הוא מצטער הרבה לילך במקום רפש וטיט וגשמים בלי סנדל, ינעל סנדלים שהם בלי עקב, או מנעלים שהם עם עקב אלא יחליפם של שמאל לימין ושל ימין לשמאל אם יש חלוק ביניהם, ולפני פתח בית הכנסת יחלץ אותם ויצניעם


ויזהר שלא לגע בהם לא בנעילה ולא בחליצה, שלא יצטרך לרחוץ ידיו.


מתר לעמד על כרים וכסתות, אפלו הן של עור, אבל בתפלת שמונה עשרה, אסור לעמד על שום דבר. אך מי שהוא איש מצנן, מתר לו לעמד על קצת עשבים (סימן צ תרימ"ד ובחיי"א)


כל חולה, אף על פי שאין בו סכנה, או מי שיש לו מכה ברגלו, וכן היולדת כל שלשים, מתרין בנעילת הסנדל.


אסור לגע באשתו, אפלו ביום, ויחזיקה כל יום הכפורים כמו נדה (תרטו).


מעברות ומיניקות מתענות ומשלימות ככל אדם. ומיניקה שולדה חולה ומסכן ואינו רוצה לינק כי אם ממנה, ואם תתענה, תהא סכנה לולד, לא תתענה.


מעברת שהריחה איזה מאכל ומתאוה לו, וידוע שאם אין נותנין לה ממה שהיא מתאוה, היא וולדה מסכנים, לכן אם אמרה צריכה אני לאכל, אף על פי שאין פניה משתנים, או שרואים שפניה משתנים, אף על פי שאינה אומרת כלום, לוחשין לה באזנה, שהיום יום הכפורים, כי לפעמים מתישבת דעתה בכך. ואם לא נתישבה דעתה, מאכילין אותה בענין זה, מתחלה נותנין לה דבר מעט, שטובלין אצבע ברטב וכדומה ונותנין לתוך פיה, כי לפעמים בטפה אחת מתישבת דעתה


ואם לאו, נותנין לה פחות מכשעור (עין לקמן סעיף טו). ואם עדין לא נתישבה, נותנין לה די צרכה. וכן כל אדם שהריח מאכל ונשתנו פניו, מסכן הוא (ועין לעיל סימן לג סעיף ד), ונוהגין בו כמו שכתבתי. אבל כל זמן שלא נשתנו פניו, אין מאכילין אותו, אף על פי שאומר שצריך אני.


יולדת וכן חולה שיש בו סכנה, לענין אכילה ושתיה וחלול יום הכפורים, דינם כמו בחלול שבת (עין לעיל סימן צג). אלא דלענין אכילה ושתיה, אפלו כמה רופאים אומרים שאינו צריך, ואפלו אומרים שהאכילה או השתיה תזיק לו, והחולה אומר שהוא צריך, ואפלו הוא אומר שעדין אינו מסכן, אלא שאם לא יאכל, יכבד עליו החלי ויסתכן, שומעין לו ומאכילין אותו. כי לענין אכילה ושתיה, הוא יותר מבין על עצמו, ולב יודע מרת נפשו.


כשמאכילין את המעברת או את היולדת או את החולה, מניחין לפניהם את המאכל ואומרים להם, אם יודע אתה שאפשר שתסתכן אם לא תאכל די מחסורך, תאכל כסדר, עד שתבין כי די לך. אבל אם אפשר לך שלא תאכל בפעם אחת כשעור, עשה כך. ויאכל בפעם אחת כשעור שני שלישי ביצה, (כי שעור אכילה להתחיב כרת ביום הכפורים הוא ככותבת הגסה, שהוא פחות מעט מכביצה בינונית בלא קלפתה)


וישהה קצת ושוב יאכל כך, וישהה בין אכילה לאכילה עד שיהא מסוף האכילה הראשונה עד תחלת האכילה השניה לכל הפחות שעור כדי אכילת פרס. וכן יכול לאכל אפלו הרבה פעמים, רק שלא יהיו שתי אכילות בתוך שעור אכילת פרס אם אפשר, ודי לו, (כי שתי אכילות, שהן בכדי אכילת פרס, מצטרפות ונחשבות כאכילה אחת). ובשתיה, ישתה בפעם אחת קצת פחות ממלא לגמיו, וישהה גם כן קצת ויחזור וישתה


ושהיות אלו תהיינה גם כן לכל הפחות כדי אכילת פרס, או על כל פנים לפחות כדי שתית רביעית. ויש לשער קדם יום הכפורים שעורים אלו לפי כלי שעות [השעון] (אוהר, זייגער), כדי שידעו אותם על נכון (תריב תריח).


מי שאחזו בלמוס, והוא חלי מחמת רעבון, וסימניו שעיניו כהות ואינו יכול לראות, מאכילין אותו עד שיאורו עיניו.


בכל אלו שמאכילין אותן משום סכנה, אם אין שם מאכל התר, מאכילין אותן מאכל אסור. (ועין בשלחן ערוך סימן תריח סעיף ט). ואם מאכילין אותן דבר אסור, נראה דיש להאכילן פחות פחות מכזית, אם די להם בכך.


אם דעתו מישבת, מברך לפניהם ולאחריהם, אבל קדוש לא יעשה, ובברכת המזון אומר יעלה ויבוא. ואם חל בשבת, אומר גם רצה. ואם שכח, אינו צריך לחזור ולברך, שאין חיוב היום לאכול פת (תריח)


קטן וקטנה פחותים מתשע שנים, אפילו אם רוצים להתענות קצת, אין מניחין אותן, שלא יבואו, חס ושלום, לידי סכנה. אבל משיש להם תשע שנים שלמות והם בריאים, מחנכין אותן שיתענו קצת, ולא יאכלו עד לאחר איזו שעות ממה שהם רגילים לאכול. ובנעילת הסנדל ורחיצה וסיכה, יש לחנכם גם קדם תשע שנים (תרטז).


טוב להריח איזה פעמים בבשמים ולברך עליהם, כדי להשלים מאה ברכות. ואמנם כל זמן שלא הסיח דעתו, אסור לברך שנית, דהוי ברכה לבטלה. על כן צריך להפסיק בינתים זמן גדול, שיהא הסח הדעת בינתים. וטוב שיריח בכל פעם בבשמים אחרים, אף שהן ממין אחד. ומכל שכן אם יש לו שלשה מינים, כגון עצי בשמים, עשבי בשמים, ומיני בשמים


ואם יכון לכל ברכות שליח הצבור והקוראים בתורה והמפטירין, לא יחסרו לו רק שלש ברכות לתשלום מאה, וישלים באלו שעל הבשמים.


מזכירין נשמות ביום הכפורים, משום דזכירת המתים משברת ומכניעה לבו של אדם. ועוד, לפי שגם המתים צריכין כפרה, כדאיתא בספרי, כפר לעמך ישראל, אלו החיים. אשר פדית, אלו המתים. מלמד, שהמתים צריכין כפרה. ונודרים צדקה בעבורם (ועין לעיל סימן סז סעיף ג, שיש לומר בלי נדר). וסמך לזה, בסוף פרשת תצוה כתיב, אחת בשנה יכפר, וסמיך לה, ונתנו איש כפר נפשו לה'


ומועילה הצדקה בעבור המתים, כי ה' בוחן לבבות, שאם היה זה המת חי, גם כן היה נותן צדקה. והחי יכול לבקש להקל דין המת, כמו דוד שהתפלל על אבשלום (סוטה דף י ע"ב). והמתים הצדיקים מליצים על צאצאיהם (תרכא). גם ביום אחרון של פסח וביום שני דשבועות ובשמיני עצרת, מזכירין נשמות, לפי שקורין בהם כל הבכור, וכתיב שם, איש כמתנת ידו. לכן נודרין מתנות לצדקה


וכיון שנודרין לצדקה, נהגו לתנה בעבור הנשמות, שיזכר אותן אלקים לטובה, וגם אותנו יזכר עמהן לטובה בזכיותיהן. ונוהגין כי מי שיש לו אב ואם, יוצא מבית הכנסת בשעת הזכרת נשמות. גם נוהגין שבתוך שנה ראשונה למיתת האב או האם, יוצא גם כן מבית הכנסת (ועין הטעם בספר כרם שלמה, ארח חיים סימן תרסח, ובספר שערי אפרים פתחי שערים שער יו"ד אות לא).


אם יש תנוק למול, מלין קדם אשרי, ומברכין ברכת המילה בלא כוס. ובמדינותינו נוהגין לברך על הכוס, ונותנין ממנו מעט לתינוק הנמול, מלבד מה שנותנים לו כשאומרים בדמיך חיי. אבל לתינוק אחר, אין לתן לטעם מן הכוס, (דחמיר מתשעה באב). הנוהג למצץ ביין, לא יזלפו בפה אלא ביד, ומוצץ בפה כדרכו (תריב תרכא).


נוהגין לשטח עשבים בבית הכנסת. והטעם הוא, לפי שנוהגין להשתחוות ולפל על הפנים בשעת העבודה, זכר למקדש. ובמקום שהקרקע מרצף באבנים, אסור להשתחוות כן. ואפלו במקום שאינו מרצף, יש קצת אסור, על כן שוטחין עשבים להפסיק בין הקרקע. ואם אין שם עשבים, יפסיק בטליתו או בדבר אחר.


זמן תפלת נעילה הוא, כשהחמה היא בראש האילנות, כדי שישלים אותה עם צאת הכוכבים. ולפעמים נמשכת קצת בתוך הלילה, ואפלו הכי אומרים חתמנו, לפי שאין הדין מסתלק עד שיגמרו ישראל את סדריהם למטה. והחרוז:היום יפנה וכו', אם יצאו הכוכבים, לא יאמר כן, משום דהוי דובר שקרים. אלא יאמר, היום פנה, השמש בא ופנה. שליח הצבור אומר ברכת כהנים ושים שלום, אף על פי שהוא לילה.


יש לבטל המנהג שהגוי מדליק נרות לצרך אמירת הפיוטים בנעילה, אלא הנרות הדולקים, יפזרם בכל בית הכנסת, דזה הוי שבות דשבות.


לאחר תפלת נעילה, אפלו חל בשבת וגמרה ביום, מכל מקום אומרים אבינו מלכנו. ואומרים שמע ישראל, פעם אחת. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, שלש פעמים. ה' הוא האלהים, שבע פעמים, ללוות את השכינה, שמתעלה למעלה משבעה רקיעים. ואומר שליח הצבור קדיש שלם בנגון של שמחה. ואחר כך תוקעין תקיעה אחת והיא סימן לסילוק שכינה למעלה, כמו שהיה במתן תורה. שכשעלתה השכינה, נאמר, במשך היובל וגו'. ונאמר, עלה אלהים בתרועה


וגם הוא זכר לתקיעת יום הכפורים ביובל. ויכולין לתקע אף על פי שעדין לא יצאו כוכבים, אלא שהוא בין השמשות, ואפלו הוא שבת. אבל בעוד יום אין לתקע (תרכג). לאחר התקיעה, אומרים כלם שלש פעמים, לשנה הבאה בירושלים (סידור).


לאחר צאת הכוכבים מתפללין מעריב. ויש להעמיד שליח צבור הגון, ויתפללו בנחת ובכונה, ויש לגער בחוטפים. אומרים בתפלת שמנה עשרה אתה חוננתנו. אם חל בשבת, אומרים: ויתן לך, אבל אין אומרים ויהי נעם, ואתה קדוש. ולאחר התפלה מקדשין את הלבנה ופוקדין איש את רעהו בשמחה וטוב לב, כמו ביום טוב.


בהבדלה של מוצאי יום הכפורים, צריכין לברך דוקא על נר ששבת, ולא על נר שהוציאו עתה מן האבנים וכדומה, ולא במה שהדלק ממנו. והמבחר הוא, להדליק נר אחר מן הנר שהדליק אתמול בביתו ולברך על שניהם. ואם אין לו נר בביתו, יביא את הנר הדולק מבית הכנסת, ולהדליק עוד אחד מזה הנר ולברך עליהם. ובשעת הדחק, מברכין על הנר שהדלק מנר של גוי, או מהאור שהוציאו מאבנים וכדומה


ואין מתחילין הנה אל ישועתי, אלא מברכין על הכוס ועל הנר והמבדיל, ואין מברכים על הבשמים. ואם היתה שבת, מברכין גם על הבשמים, וגם מתחילין הנה אל ישועתי כמו בשאר מוצאי שבת.


אוכלים ושותים ושמחים במוצאי יום הכפורים, דאיתא במדרש, במוצאי יום הכפורים, בת קול יוצאת ואומרת, לך אכל בשמחה לחמך ושתה בלב טוב יינך כי כבר רצה האלהים את מעשיך.


המדקדקין במצות, מתחילין מיד במוצאי יום הכפורים בעשית הסכה, לקים ילכו מחיל אל חיל.


ביום שלאחר יום הכפורים, נוהגין להשכים לבית הכנסת. ובימים שבין יום הכפורים לסכות, אין מתענין אפלו תענית יאר צייט ואין אומרים תחנון, לפי שהם ימי שמחה, שהיו מחנכין בהם את המזבח בימי שלמה. וגם אנחנו עוסקים במצות בנין סכה והכנת אתרוג ושאר המינים, לכבוד אדון האדונים מקדש ישראל והזמנים.


מצוה לבנות הסכה מיד ביום שלאחר יום הכפורים, ואפלו הוא ערב שבת, דמצוה הבאה לידו אל יחמיצנה. ויבחר מקום נקי להעמידה שם. ומצוה על כל אדם שיעסק בעצמו בעשית הסכה ובהנחת הסכך. ואף על פי שהוא אדם נכבד, זה כבודו, שעוסק בעצמו במצוה. ומן הראוי היה לברך שהחינו על עשית הסכה, אלא שאנו סומכין על שהחינו שאומרים בקדוש. ויהדר ליפות את הסכה ולהנאותה בכלים נאים ומצעות נאות כפי כחו.


בענין דפנות הסכה, יש הרבה חלוקי דינים, ואין הכל בקיאים. על כן צריכין לעשות דפנות שלמות וחזקות, שלא יהא הרוח מניע אותן, וגם שלא יכבה הרוח את הנרות. ומי שאין לו די צרכו לדפנות, מוטב שיעשה שלש שלמות, מארבע שאינן שלמות. ומי שידו משגת, מצוה לו שתהיה לו סכה בנויה עם גגות, שנפתחים ונסגרים על ידי צירים, לסגרם בשעת הגשמים, וכשפסקו הגשמים, נפתחים הגגות, והסכך הוא נגוב, ויכול לקים מצות סכה כראוי.


גם בסכך יש כמה דינים. וכיון שאנו נוהגין לסכך בענפי אילנות או בקנים, כיון שהם גדולי קרקע והמה תלושים ואינם מקבלים טמאה ואינם קשורים יחד, אין בהם שום חשש.


לכתחלה ראוי להחמיר, שלא להניח על הסכה דבר המקבל טמאה, שיניח עליו את הסכך, כגון סלמות שיש בהם בית קבול השליבות, וכל שכן שאר כלים, כגון מרה [מעדר] ומגרפה, ואפלו לתן אותם על הסכך להחזיקו, יש להחמיר. ובדיעבד או שאין לו שאר דברים, הכל מתר, דקימא לן, דמתר להעמיד את הסכך בדבר המקבל טמאה (תרכט).


צריך להניח סכך, עד שתהא צלתה מרבה מחמתה, שאם היתה חמתה מרבה מצלתה, פסולה מן התורה. ולכן צריכין לזהר להניח כל כך, שאפלו כשיתיבש, תהא צלתה מרבה. גם צריכין לזהר, שלא יהא במקום אחד אויר שלשה טפחים. ולכתחלה צריכה שיהא אויר קצת בין הסכך, כדי שיראו הכוכבים. ומכל מקום, אם היתה מעבה, שאין הכוכבים נראים, כשרה. אבל אם היתה מעבה כל כך, שאפלו אם יורדים גשמים הרבה, אינם יורדים לתוכה, אם כן הויא כעין בית, ופסולה.


בסכות הבנויות, לפעמים בולטים דפים למעלה על הכתלים, ועל דפים אלו מנחים הכלונסאות שעליהם הסכך. ומאחר שאין הדף רחב ארבע אמות, אנו פוסל את הסכה משום סכך פסול, כי הלכה למשה מסיני היא, דבפחות מארבע אמות, אמרינן דפן עקמה. פרוש, שנחשב אל הדפן, וחשבינן לה כאלו הדפן נתעקמה שם למעלה, אלא שאין יושבים ואין ישנים שם תחת הדף, כי שם אין לו דין סכה, ואפלו אינו רחב אלא ארבעה טפחים. אבל יתר הסכה, כשרה


אבל יתר הסכה, כשרה. אך אם מנחים אצל הדפן דפים ברחב ארבע אמות או יותר, זהו נקרא סכך פסול, ופוסל את כל הסכה


ומכל מקום אם אינו כן אלא בצד אחד, כמו שהדרך הוא בקצת סכות בנויות שעושין קצת תקרה מצד אחד (כדי לפנות לשם את הכלים תכף בהתחלת הגשמים), זה אינו מזיק, דכיון שאינו אלא מצד אחד, הרי יש כאן עוד שלש דפנות כשרות שמנח עליהן סכך כשר, וסכה משלש דפנות גם כן כשרה, ובלבד שיהא שם שעור סכה, דהינו לכל הפחות שבעה טפחים על שבעה טפחים במרבע, ולא ישבו תחת התקרה.


העושה סכתו תחת ענפי אילן, הרי היא פסולה. ואפלו אם מחמת הענפים בלבד היתה חמתה מרבה מצלתה, ואם כן בסכך שהניח עליה, עשה את הסכה, מכל מקום פסולה. ואפלו אם יקצץ אחר כך ענפי האילן, מכל מקום הסכה נשארת בפסולה, דכתיב, חג הסכות תעשה לך, ודרשינן, תעשה, ולא מן העשוי (עין לעיל סימן ט סעיף ו). ולכן לאחר שקצץ את הענפים, צריך הוא להגביה כל ענף מן הסכך ויחזור ויניחנו לשם סכה


וכן אסור להניח את הסכך קדם שעשה את הדפנות, דבעינן שבהנחת הסכך תהא סכה כשרה.


וכן בסכה העשויה בגגות הנפתחים, צריך לפתח את הגגות קדם שמניח את הסכך, ואף שאחר כך סוגר את הגג וחוזר ופותח, אינו מזיק, דהוי כאלו פורס עליה סדין וחוזר ונוטלו. ומכל מקום יש להחמיר, שיהא הגג פתוח בהכנסת החג (מטה אפרים). עוד צריכין לזהר באלו הסכות, שיהא הגג פתוח היטב עומד בשוה עם דפן הסכה


שאם אינו עומד בשוה, אלא נוטה קצת על הסכך, אפלו אינו שעור גדול שתפסל הסכה בכך, מכל מקום צריך לזהר שלא ישב במקום הזה שהגג משפע, שנמצא יושב תחת הגג (עין לעיל סעיף ו). אף על פי שסכת החג פטורה מן המזוזה, מכל מקום אלו הסכות הבנויות שמשתמשים בהן כל השנה ונתחיבו במזוזה, גם בחג לא נפטרו, ואין צריכין אחר החג לקבע את המזוזה מחדש.


יוצאין בסכה שאולה, אבל לא בסכה גזולה. ולכן אסור לעשות סכה ברשות הרבים. ובשעת הדחק שאין לו סכה אחרת בשום אפן, יושב בה ומברך עליה.


יש לזהר שלא יקצץ הישראל בעצמו סכך לסכתו, אלא יקנה מאחר. ובשעת הדחק יכול לקצץ בעצמו, אלא שיטול רשות מבעל הקרקע.


מתר לעשות סכה בחל המועד.


עצי סכה, בין מהדפנות בין מהסכך, אסורין בהנאה עד לאחר שמחת תורה, כיון שהקצו למצוה. ואפלו לטל מהם קיסם לחצץ שניו, אסור. ואפלו אם נפלו, אסורין, ולא מהני בהו תנאי. ואם חל שמחת תורה בערב שבת, אסורין גם בשבת. וכן נויי סכה אסורין בהנאה אפלו אם נפלו. וכיון שאסורין בהנאה, לכן בשבת וביום טוב, אסורין בטלטול משום מקצה. ומכל מקום אתרוג התלוי בסכה לנוי, מתר להריח בו, דלא הקצה מריח


ובנוי התלוי בסכך, נוהגין שאפלו תנאי לא מהני. אבל בנוי התלוי בדפנות, מהני תנאי. והסדינין המצירים שתלויים בסכה לנוי, נוהגין לטלטלן, שלא יתקלקלו מן הגשמים, ואפלו לא התנה בפרוש, כי מסתמא מתחלה אדעתא דהכי תלאן. ומכל מקום טוב להתנות תחלה בפרוש, דהינו קדם בין השמשות הראשון יעמד שם ויאמר, אני מתנה שאהא מתר לאכל ולהשתמש בנוי סכה זו מתי שארצה


וצריך לזהר בנוי סכה אשר בדעתו לטלו בתוך יום טוב, שלא לקשרו בקשר, אלא בעניבה (עין לעיל סימן פ סעיף מ"ה, מ"ו).


גם לאחר החג, כשסתר את הסכה, לא יפסע על העצים, ולא ישתמש בהם לדבר מגנה, משום דתשמישי מצוה נינהו, כמו ציצית (עין לעיל סימן ט סעיף יט).


אסור לחקוק פסוק בסכות תשבו וגו' או שאר פסוק על דלעת וכיוצא בה לנוי סכה, משום דיבוא אחר כך לידי בזיון. ועוד, דאסור לכתב פסוק שלא לצרך.


ערב סכות לאחר חצות היום, לא יאכל פת, כדי שיאכל בסכה לתאבון. ויש להרבות בצדקה בערב סכות.


כתיב, בסכת תשבו שבעת ימים, פרוש, תדורו בסכות. אמרה תורה, שידור בסכה שבעת ימים. כמו שהוא דר בביתו כל השנה, כן תהא עתה עקר דירתו בסכה, שיכניס לתוכה כליו הנאים ומצעות הנאות, ואוכל ושותה ולומד ומטיל וישן בסכה. ואפלו אם מספר עם חברו, יספר בסכה. וכן אם מתפלל ביחידות, יתפלל בתוך הסכה


כתיב, למען ידעו דרתיכם כי בסכות הושבתי את בני ישראל בהוציאי אותם מארץ מצרים, ולכן צריכין לכון בישיבת הסכה, שצונו הקדוש ברוך הוא לישב בסכה זכר ליציאת מצרים. וסכות אלו שאמר הכתוב כי בסכות הושבתי, נחלקו בהם תנאים. רבי אליעזר אומר, המה ענני הכבוד, שהקיף בהם הקדוש ברוך הוא את אבותינו, לבל יכם שרב ושמש. ורבי עקיבא אומר, סכות ממש, שעשו להם בשעת חניתן מפני החמה


ואף על פי שיצאנו ממצרים בחדש ניסן, לא צונו לעשות הסכה באותו הזמן, לפי שהוא התחלת ימות הקיץ, ודרך כל אדם לעשות אז סכה לצל, ולא היתה נכרת שהיא במצות הבורא יתברך שמו. לכן צוה אותנו לעשותה בחדש השביעי, שהוא זמן הגשמים, ודרך כל אדם לצאת מסכתו ולישב בביתו. ואנחנו יוצאין מן הבית לישב בסכה, בזה יראה לכל, כי מצות המלך היא עלינו לעשותה.


צריך להחזיק את הסכה בכבוד, שלא יהיו מצות בזויות עליו. ולכן לא יכניס לתוכה כלים שאינם מכבדים, כגון קדרות, וכד ששואבים בו מים, וכלים שמשהים בהם קמח, וערבה ויורה ומחבת ומכתשת וכיוצא בהן. וגם הקערות, לאחר האכילה צריך להוציאן לחוץ. אבל כלי שתיה, יהיו בסכה. ונוהגין שלא להכניס לתוכה נר של חרס, משום דמאיס. וכן לא יעשה בה תשמיש בזוי, כגון שטיפת קדרות וקערות. אבל כוסות, מתר לשטף


אבל כוסות, מתר לשטף. וכל שכן דאסור להשתין בה, אפלו לתוך כלי, אף על פי שעושה כן בתוך ביתו. אבל תשמיש המטה, מתר בסכה, שהרי עקר מצותה איש ואשתו. אם הכניס לתוכה כלים בזויים, אינה נפסלת בכך. אך בשעה שהם בה, אין לברך לישב בסכה, עד שיוציאום.


אכילה בסכה בלילה הראשון היא חובה, שצריך לאכל בסכה פת לכל הפחות כזית. ואפלו מצטער, חיב לאכל בסכה. ואם יורדים גשמים (עין לקמן סעיף ט), אם מדמה שיפסקו לאחר שעה או שתי שעות, ימתין ואחר כך יקדש ויאכל בסכה כראוי. ואם רואה שלא יפסקו הגשמים, או שהמתין ולא פסקו, מקדש בסכה ומברך שהחינו, ומכון בשהחינו גם על הסכה, אבל אינו מברך לישב בסכה


ונוטל ידיו ומברך המוציא, ואוכל שם כזית פת בלי הפסק, והולך לתוך הבית וגומר סעודתו. ויש לו לכון בשעת נטילת ידים ובשעת ברכת המוציא, שדעתו לאכל גם בבית (עין לעיל סימן מב סעיף יט, כא). ואם פסקו הגשמים קדם שברך ברכת המזון, הולך שוב לתוך הסכה ומברך לישב בסכה, ואוכל קצת יותר מכביצה פת, ומברך ברכת המזון


ואם פסקו הגשמים לאחר שברך ברכת המזון, הולך גם כן לתוך הסכה, ונוטל ידיו שנית, ואוכל יותר מכביצה פת בברכת לישב בסכה, ומברך ברכת המזון. אם בסכה שלו אף לאחר שפסקו הגשמים עדין המים מטפטפין מן הסכך, ויש בשכונתו סכה שהיתה מסגרת בגג, ולאחר הגשמים נפתחה, ילך שמה ויאכל פתו בטוב לבב.


בלילה השני גם כן חובה לאכל בסכה, ואפלו הוא מצטער, ודינו כמו בלילה הראשון, וכמו שכתבנו, אלא חלוק אחד יש ביניהן, שאם ראה שלא יפסקו הגשמים, או המתין ולא פסקו, מקדש בבית ואוכל שם, וקדם ברכת המזון הולך לתוך הסכה ואוכל שם לכל הפחות כזית פת בלא ברכת לישב בסכה, וחוזר לביתו ומברך ברכת המזון.


ערבית, כשבא מבית הכנסת, נכנס לסכה ומקדש מיד, רק לא יקדש אלא כשהוא ודאי לילה. וכשהוא מברך בקדוש לישב בסכה, יכון לפטר בברכה זו, סעודה זו וגם השנה ושאר צרכיו שיעשה בסכה, עד הקדוש שביום המחרת. ובברכת שהחינו יכון, שהוא מברך שהחינו על החג וגם על הסכה. ולכן בלילה הראשון מברכין תחלה לישב בסכה ואחר כך שהחינו, שתהא ברכת שהחינו גם על הסכה. ובלילה השני מברך תחלה שהחינו, ואחר כך לישב בסכה.


כשאוכלים כמה בעלי בתים בסכה אחת, ויש שם גם הנשים ושאר בני בית שצריכין לשמע היטב את הקדוש לצאת בו, אם יקדשו כל בעלי הבתים ביחד, תרי קלי לא משתמעי, ולא ישמעו היטב את הקדוש. על כן טוב יותר שיקדשו בזה אחר זה. ואם מקדשין ביחד, כגון אם אין שם מי שצריך לצאת בשמיעת קידוש, אם קדם אחד וסים ברכת בורא פרי הגפן או ברכה אחרת, ואחר כך סים חברו, אין להראשון לענות אמן אחר ברכת חברו, משום דאמן, הוי הפסק בין ברכת בורא פרי הגפן לשתיה


והעולם נוהגים להמתין זה על זה ועונין אמן, וזהו שלא כדין, אלא יש להם לומר הכל ביחד.


בשאר הלילות וכן בכל הימים, אין חיוב לאכל בסכה, אלא שאם הוא רוצה לאכל אכילת קבע או לישן, צריך לאכל או לישן בסכה. ומהי אכילת קבע. פת יותר מכביצה, אפלו לא קבע עליה, ואפלו היא פת כסנין. וכן תבשיל העשוי מחמשת מני דגן יותר מכביצה וקבע עליו, חיב בסכה ולברך עליו לישב בסכה. אבל פרות, אפלו אכל הרבה וקבע עליהם, מתר לאכול חוץ לסכה. וכן יין או שאר משקין או בשר וגבינה, מתר לאכול ולשתות חוץ לסכה


ודוקא כשלא קבע עליהם. אבל אם רוצה לשתות יין או שאר משקים בדרך קבע, או שרוצה לאכל בשר או גבינה דרך קבע, צריך סכה, ולא יברך עליהם לישב בסכה. וטוב שיאכל קדם, פת, כדי שיברך. וכל זאת, מדינא. אבל מי שמחמיר על עצמו שאפלו מים אינו שותה חוץ לסכה, הרי זה משבח.


שנה, אפלו ארעי, מדינא צריכה סכה. וכן עושין המדקדקין במצות, שאפלו שנת ארעי אינם ישנים חוץ לסכה. ועתה שנוהגים הרבה להקל בשנה, כתבו האחרונים, זכרונם לברכה, כמה טעמים, ללמד קצת זכות עליהם. אבל כל ירא שמים, ראוי לו להחמיר ולעשות סכה, שיוכל לדור שם עם אשתו, כמו שהוא דר בכל השנה כלה, אם אפשר לו. ולכל הפחות שתהא ראויה לישן שם הוא לבדו. ואם אינה כן, אפלו בדיעבד, היא פסולה.


ירדו גשמים, פטור מן הסכה. באיזה גשמים פטור? אם ירדו כל כך, שהוא משער, שאם היו נופלים כך לתוך התבשיל, היה מתקלקל, אפלו אין לפניו התבשיל, או שהוא משער, שאם היו נופלים לתוך החדר שהוא בו, היה יוצא משם לחדר אחר, אז יוצא גם מן הסכה לבית


ואם התחיל לאכל בסכה, ואחר כך ירדו גשמים ונכנס לתוך הבית, והתחיל לאכל גם בבית, או שמחמת הגשמים התחיל מתחלה לאכל בבית, ואחר כך פסקו הגשמים, גומר סעודתו בבית ואינו מחיב ללכת באמצע הסעודה מביתו לתוך הסכה. וכן כשהעת קר והמאכלים נקרשים בתוך הסכה, פטור מן הסכה ואוכל בבית.


לענין שנה בסכה, גם גשמים מעטין הוי צער לישן, ויכול לצאת. ואם יצא לביתו ושכב לישן, ואחר כך פסקו הגשמים, או שמתחלה שכב בביתו לישן מפני הגשמים, ואחר כך פסקו, אין מטריחין אותו לילך לסכה כל הלילה, אלא ישן בביתו עד הבקר.


כשהוא פטור מן הסכה, ואינו יוצא משם, נקרא הדיוט, ואינו מקבל שכר עליה, ואינו רשאי לברך, משום דהוי ברכה לבטלה. וכשיוצא מן הסכה בשביל הגשמים, לא יבעט בסכתו ויצא, אלא יצא בהכנעה, כעבד שמזג כוס לרבו, ושפך לו רבו קיתון על פניו.


נוהגין שאין מברכין לישב בסכה אלא באכילת קבע. ונוהגין שמברכין תחלה המוציא, ואחר כך לישב בסכה, קדם שטועם. ושאר דברים שהוא אוכל בסכה כל היום, וכל מה שהוא יושב ועושה שם, ואפלו אם ישן שם נפטר הכל בברכה שברך בשעת אכילת קבע, עד שיאכל שנית בקבע. ואם לא יצא מן הסכה לעסקיו או לבית הכנסת בין סעודה לסעודה, כיון שברך פעם אחת, שוב אינו צריך לברך בסעודה שניה שאוכל


ואפלו כל שבעת ימי החג, אם ישב ואכל ולמד והתפלל וישן תוך סכתו, אינו צריך לברך רק פעם אחת, כיון שלא הסיח דעתו מן הסכה. ואפלו יצא יציאת ארעי ודעתו לחזור מיד, לא הוי הסח הדעת, ואינו צריך לברך בסעודה שניה, רק כשיצא לעסקיו או לבית הכנסת וכדומה. ואפלו הלך לתוך ביתו ללמד שם או לעשות שם איזה דבר שהוא שוהה בו, גם כן הוי הסח הדעת, וצריך לברך בסעודה שניה.


מי שהולך אפלו באמצע סעודתו לסכת חברו ואוכל שם שעור דחיב בסכה, צריך לברך גם שם לישב בסכה.


מי ששכח לברך לישב בסכה, ונזכר באמצע הסעודה, או אפלו לאחר שגמר אכילתו, צריך לברך, כי גם הישיבה שישב שם אחר כך, היא מצוה.


נשים פטורות מסכה, ואף על פי כן רשאין לברך. קטנים, גם כן פטורים. ומכל מקום כל שהוא מבן חמש שנים ולמעלה, חיב אביו לחנכו שיאכל בסכה. ואפלו אין אביו בביתו, אין להניחו שיאכל חוץ לסכה.


חולה ומשמשיו, פטורים מסכה. ואם הוא חולה שאין בו סכנה, אין המשמשין פטורין אלא בשעה שהוא צריך להם. אם הוא חולה שיש בו סכנה, פטורין גם בשעה שאינו צריך להן כל כך.


מצטער, גם כן פטור מן הסכה בשאר הללות, וכן בכל הימים. והינו שמצטער מחמת צנה או מרוח או מריח רע וכיוצא בו. וכן אם כבו לו הנרות בסכתו בשבת ויש לו טרח גדול לילך לסכת חברו, יכול לילך לביתו במקום שיש לו נרות דולקים. ודוקא אם מתחלה עשה סכתו כראוי, ואך במקרה בא לו הענין שהוא מצטער לישב או לישן בתוכה. אבל אם מתחלה עשאה במקום ריח רע וכדומה, או במקום שיתירא לישן בה, אינו יוצא בה אפלו באכילה ביום


אם בא הרוח לכבות הנרות דרך הדפנות, מתר לפרוש שם סדין או בגד.


הולכי דרכים ביום, פטורין מן הסכה ביום, כיון שאין להם שהות לטרח אחר סכה, כיון שצריכין לילך תכף לדרכן. אבל אם יכולים לישב בסכה בלי טרח, חיבים לישב בסכה. ובלילה, כשהם במלון שהם רוצים ללון שם, צריכים להטריח את עצמם לישב בסכה. ואפלו אם הם במקום שאין שם סכה, אם יכולים לעשות סכה במעט ממון, חיבים להשתדל שתהא להם סכה לישן בתוכה. ואם הולכים גם בלילה, דינם כמו ביום


וההולכים בכפרים לגבות חובות בחל המועד, אם אינם יכולין לעשות להם סכה, יחמירו על עצמם לחזור לבתיהם בכל לילה לקים מצות סכה.


שלוחי מצוה, אפלו בלילה, כשהם במלון, אם צריכים לטרח אחר סכה או שאין נוח להם לישן בסכה, ואם יישנו, יהיו למחר יגעים ויתעכבו מן המצוה, פטורין מן הסכה. אבל בלאו הכי, חיבים.


שומרי גנות ופרדסים ותבואה וכיוצא בזה, אם אפשר לשמר הכל במקום אחד, יעשה לו שם סכה וישב בה.


העושים יין אצל גוים, פטורין מן הסכה, בין ביום בין בלילה, משום דצריכים לשמור שלא יגע בו גוי. ואם הוא בענין שאינו צריך שמור, חיבין.


היושבים בחנות, אף על פי שהם דרים חוץ לעיר והחנות היא בעיר ורגילין כל השנה ברב פעמים לאכול שם ביום, מכל מקום בסכות חיבים לאכול בסכה.


כבר נהגו ישראל, שמי שהוא קונה אתרוג ולולב והוא אינו מבין, מראה אותן למורה הוראה אם הם כשרים או לא, כי יש הרבה חלוקי דינים. ויש להדר לקנות לולב חדש, כי לולב היבש אינו כשר אלא בשעת הדחק. ויש אומרים, דכל שכלתה הירקות שבו, הוי יבש. שעור הלולב, שתהיה השדרה חוץ מן העלין העליונים, ארבעה טפחים. ובשעת הדחק, שלשה עשר אגודלין ושליש גודל סגי.


ההדס צריך להיות משלש, דהינו שיוצאין בו מכל קן וקן שלשה עלין בשורה אחת בשוה, שלא יהיה אחד גבוה או נמוך מחבריו. וצריכין שיהיו העלין חופין את עצו, דהינו שראש כל עלה, יגיע למעלה מעקצה של העלה שלמעלה. ובתוך אלו ההדסים המובאים ממרחק, בדחק שימצאו כשרים, וצריכין לבדקם. והירא דבר ה', יהדר לקנות הדסים לחים ירקים משלשים ומהדרים. והגדלים במדינתנו, צריכין לדקדק בם אם אינם מרכבים, ואם לא גדלו בעציץ שאינו נקוב


וכן צריכין לדקדק בזה בלולבין הגדלים במדינתנו. אם אין בנמצא הדסים משלשים, יטל שאינם משלשים, ולא יברך.


שעור ההדס, שלשה טפחים. ובשעת הדחק, סגי בעשרה גודלין. ויהיה כל ההדס מלמטה עד למעלה, משלש. ובשעת הדחק, אם למטה המעט אינו משלש, והרב שלמעלה משלש, גם כן כשר. צריכין לדקדק, שלא ישרו העלין מן ההדס, כי אם נשרו אפלו מקצת עלין, יש כמה חלוקי דינים, וצריכין לעשות שאלת חכם.


צריכין להשגיח, שלא יהא נקטם ראשו, דהינו ראש העץ. ואם אין לו רק קטומים, יעשה שאלת חכם. אבל הענפים הקטנים שיוצאין בין הקנים, צריכים לקטום אותם, שלא יפסיקו בין הקנים


הערבה, ידועה. העלה משוך, ופיו חלק, והקנה אדם. ואפלו בעודו ירוק, כשר, כיון שכשהוא שוהה באילן, מתאדם. ורב מין זה גדל אצל הנחלים, ועל כן נקרא ערבי נחל. ואפלו הגדלים במקום אחר, כשרים, אלא שאם אפשר, יש להדר לקח מאותן הגדלים אצל נחל. שעור הערבה, כשעור ההדס.


ערבה שיבשה, או שנשרו רב העלין שלה, או שנקטם ראש העץ שלה, פסולה. ויש אומרים, דגם אם נדלדלו העלין מן הקנה ותלויים למטה, פסולה. וצריכין להשגיח מאד גם בערבה, כי לפעמים מחמת שתוחבין אותה אל הלולב או על ידי הנענועין, נושרין העלין, ואז פסולה.


צריך לזהר שלא יקצץ הישראל בעצמו מן האילן אחד מארבעת המנים לצרכו, אפלו נתן לו בעל הקרקע רשות, אלא גוי או ישראל אחר יקצצם ויקח ממנו.


לוקחין שלשה בדי הדס ושני בדי ערבה, (ואין להוסיף), ואוגדין אותם עם הלולב, שיהיו כלן אגדה אחת. וצריכין להשגיח שיהיו כלם כדרך גדילתן, דהינו מקום החתך למטה, שאם נתהפך אפלו רק בד אחד, גם בדיעבד אינו יוצא. ויש לאגוד את ההדס מימין השדרה אל הלולב, ואת הערבה משמאלו, דהינו שכשיטל את הלולב והשדרה נגד פניו, יהיה ההדס נגד ימינו, והערבה נגד שמאלו. ויהיו למטה כלם שוים, כדי שכשיטול את הלולב, יאחז כלם


ומכל מקום יש לראות שיהיה ההדס מעט גבוה מן הערבה. וצריך להשגיח שתצא השדרה מן הלולב למעלה מן ההדס לכל הפחות טפח. קושר כלם ביחד בקשר גמור, דהינו שני קשרים זה על גב זה. ומלבד מה שקשר אלו המנים ביחד, יעשה עוד בלולב שלשה קשרים, ורק טפח אחד מן הלולב למעלה יהיה בלי קשר, כדי לכסכס בו בשעת הנענועים. אם יש חוט כרוך על ההדס, צריך להסירו קדם האגוד, שלא תהא חציצה


אם התרה האגדה ביום טוב, אסור לאגדה ביום טוב בקשר, אלא בעניבה, או כמו שנוהגין שכורכין סביבותם ותוחבין ראש הכריכה לתוך העגול הכרוך.


ערבה שנתלשה ביום טוב, בין ביום טוב ראשון בין ביום טוב שני, אסורה היום אפלו בטלטול בעלמא, כי היא מקצה גמור. ואם נתלשה ביום טוב ראשון, כשרה ביום טוב שני. אך אם חל יום ראשון בשבת ונתלשה, אסורה גם ביום שני. אם הובאו מחוץ לתחום אתרוג או שאר מינים, מתרין לטלטלן ולצאת בהם. אך אם אין העיר מתקנת בערובין, אסורין לטלטל לחוץ מן הבית שהם שם, וילכו כלם שמה לצאת בהם.


מי שאין לו כל ארבעת המינים מבחרים, טוב לו יותר לצאת בשל חברו (ועין סימן שלאחר זה סעיף ח). ומכל מקום מצוה לו שיהיו לו גם כן ארבעה מינים כפי השגת ידו לעשות בהם הנענועים.


נוטל את הלולב עם האגוד ושדרת הלולב כנגד פניו בימינו, ואת האתרוג בשמאלו. וכיון שבכל המצות צריכין לברך עליהן קדם עשיתן, וגם האתרוג צריכין להחזיק דרך גדילתו, דהינו שהעקץ שבו נחתך מן האילן יהיה למטה, והשושנתא למעלה, על כן כשהוא נוטל את האתרוג קדם שמברך, יטלהו בהפוך, העקץ למעלה והשושנתא למטה, שלא יצא בו. ומברך מעמד על נטילת לולב. (לפי שהלולב גבוה מכלן, חשוב הוא ונקראת כל האגודה על שמו)


וביום הראשון, מברך גם שהחינו. ואם חל היום הראשון בשבת, שאין נוטלין בו לולב, אזי מברך שהחינו ביום השני. ומנענע לארבע רוחות כסדר הזה, מזרח, דרום, מערב, צפון, מעלה, מטה. וכן בנענועים שבהלל, וכן בהקפה, יזהר לקרב את האתרוג אל הלולב, שלא יהיה פרוד ביניהם. אם הפך ונטל את האתרוג בימין ואת הלולב בשמאל, יחזור ויטלם בלא ברכה.


אטר, נוטל את הלולב בימינו שהיא שמאל כל אדם, ואת האתרוג בשמאלו. ואם הפך, חוזר ונוטלם בלא ברכה. ומי שהוא שולט בשתי ידיו, הרי הוא ככל אדם.


נכון שיחלץ את התפלין קדם נטילת לולב. ולכל הפחות יסיר את הרצועה מעל ידו, שלא תהא חציצה. גם נכון להסיר הטבעות שבאצבעותיו.


סדר הנענועים בהלל, כך הם: בהודו יש שש תבות חוץ מן השם, וינענע בכל תבה לרוח אחד, ובשם לא ינענע. בהודו, למזרח, כי, לדרום, טוב, למערב. כי לצפון. לעולם, למעלה. חסדו, למטה. שליח הצבור אינו מנענע אלא בהודו וביאמר נא ישראל. והצבור, בכל פעם שאומרים הודו. ובאנא שליח הצבור גם הצבור, מנענעים רק באנא ה' הושיעה נא. וכיון שמלבד השם יש בו שלש תבות, מנענעים בכל תבה לשתי רוחות. ובהודו שבסוף הלל גם כן מנענעים שליח הצבור והצבור


כשמנענע למטה, ישפיל רק ידיו למטה, והלולב עם שאר המינים ישארו כדרך גדילתן. ויש נוהגין שמהפכין את הלולב לצד מטה. ואל ישנה אדם מן המנהג. אינו צריך להפך פניו לצד שהוא מנענע, רק ראש הלולב יטה. והנענוע אינו צריך שיהיה בחזק, אלא כסכוס מעט כדי שיתנענעו העלין, סגי.


אסור לאכל קדם נטילת לולב. ומי שהוא בדרך ומצפה שיבוא למקום שיש שם אתרוג ולולב, וכן הדרים בישובים ומשלחים להם אתרוג ולולב, צריכין להמתין עד חצות ולא יותר, כי אסור להתענות ביום טוב ובחל המועד, יותר. ומי שחלש לבו להמתין עד חצות היום, יכול לטעום איזה דבר קדם. אבל מי שאין לבו חלש יש לו להחמיר אפלו בטעימה.


מתר להחזיר הלולב ביום טוב למים ולהוסיף עליו מים, אבל לא יחליף. ובחל המועד, מצוה להחליף את המים, כדי שישאר הלולב לח ומהדר. ונוהגין לקח בחל המועד בכל יום ערבה חדשה ללולב, והוא הדור מצוה.


הדס של מצוה, אסור להריח בו בכל שבעת ימי החג, אפילו בשבת. אבל באתרוג, מתר להריח בו בשבת, ומברכין עליו, הנותן ריח טוב בפרות. ובשאר ימי החג, אין להריח בו אפילו שלא בשעת נטילתו לצאת בו, משום דיש ספק ברכה. הלולב, אסור לטלטלו בשבת אפלו לצרך גופו ומקומו, משום דהוי מקצה. אבל האתרוג, כיון שיכולין להריח בו, אינו מקצה, ומתר לטלטלו. ומתר לתנו לתוך המוכין שהיה בהם קדם יום טוב, שכבר קלטו הריח


אבל לא יתננו לתוך מוכין חדשים או לבגד, משום דמוליד ריחא.


ביום טוב הראשון, אין יוצאין בלולב ושאר מינים שאולים, אלא צריכין שיהיו שלו ממש, דכתיב, ולקחתם לכם ביום הראשון, ודרשינן, לכם, משלכם, להוציא את השאול. ובני חוץ לארץ שעושין שני ימים טובים מספקא, גם ביום טוב שני אין מברכין עליו. ואם אחר נותנם לו במתנה על מנת להחזיר, הוי מתנה ויוצא בהם. ואפילו נותנם לו סתם לצאת בהם, נחשב כאלו אמר לו בפרוש שהוא נותנם לו במתנה על מנת להחזיר


אם אין האיש בביתו והאשה רוצה לתנם לאחר לצאת בהם, תליא באמדן דעת הבעל, אם הוא גברא דקפיד או לא.


שתפים שקנו להם אתרוג ושאר המינים, מסתמא אדעתא דהכי קנאום, דבשעת מצותן כל אחד מקנה חלקו לחברו. ולכן המנהג שהקהל קונים אתרוג, וכל הקהל יוצאין בו. וכל מי שידו משגת, מחיב לתת דמי אתרוג. ועם כל זאת, מוטב לצאת באתרוג של יחיד, אשר לו כל המינים מהדרים. כי מה שהיחיד מקנה לחברו, עדיף טפי.


ביום הראשון לא יתנו לקטנים לטול לולב ואתרוג עד לאחר שיטלו הגדולים, כי הקטן קונה ואינו מקנה מן התורה.


בכל ימי החג לאחר תפלת מוסף, נוהגים להעלות ספר תורה על הבימה, ומניחין את ארון הקדש פתוח עד לאחר אמירת ההושענות, שאז מחזירין את ספר התורה. וכל מי שיש לו אתרוג ולולב, מקיף את הבימה שעליה ספר התורה בשעת אמירת ההושענות. בכל יום, מקיפין פעם אחת. וביום השביעי שהוא הושענא רבה, מוציאין את כל ספרי התורה ומעלין אותן על הבימה, ומקיפין שבע פעמים, זכר למקדש, שבכל יום היו מקיפין את המזבח פעם אחת, וביום השביעי שבע פעמים


ההקפות צריכות להיות לצד ימין. ולפי שספר התורה על הבימה, וכל הצבור צריכין להפך פניהם כלפי ספר התורה שעל הבימה קדם שיתחילו להקיף, ואז הוי צפון, ימין שלהם, לכן מקיפין דרך צפון. כל מי שיש לו אתרוג ולולב ואינו מקיף, רעה הוא עושה. בקצת מקומות נוהגין בהושענא רבה ובשמחת תורה, שלאחר שהוציאו את כל ספרי התורה מן ארון הקדש, מעמידין לתוכו נר דולק, (לרמז תורה אור, שכשאין שם תורה, צריכין לאור אחר)


ואין זה מנהג יפה, ויש לבטלו, כי אסור להשתמש בארון הקדש תשמיש חל, אפלו לפי שעה (ט"ז סימן קנד סעיף קטן ז, אבל בא"ר סימן תרסט מביא מנהג זה בשם הספר מ"צ).


בשבת, אין מקיפין, שגם במקדש לא היו מקיפין, ולכן אין מעלים ספר תורה על הבימה, אלא פותחין את ארון הקדש עד לאחר אמירת ההושענות.


מי שארע לו אבל בחג, וכן אבל כל שנים עשר חדש על אביו או אמו, נוהגין שאינו מקיף. ויש לו לכבד באתרוג ולולב שלו את מי שאין לו, שיקיף הוא.


ביום חמישי (ובא"י ביום ששי) של חל המועד, הוא הושענא רבא, נוהגין להיות נעורים בלילה שלפניו לעסק בתורה, כמו שנדפס הסדר, לפי שבחג נדונין על המים, שכל חיי האדם תלויים במים, והיום הוא יום האחרון של החג, והכל הולך אחר החתום. בשחרית, מרבים קצת בנרות בבית הכנסת כמו ביום הכפורים, ושליח הצבור לובש את הקיטל. אומרים למנצח כמו ביום טוב, ואומרים גם מזמור לתודה, ואין אומרים נשמת. אומרים אין כמוך, שמע ישראל, כמו ביום טוב


ובקדשת מוסף, נעריצך.


מנהג נביאים, שכל אחד יטול ביום זה ערבה מיחדת, מלבד הערבה שבלולב. וכל הפוסל בערבה שבלולב, פוסל גם בערבה זו. לכן לא יקצצה הישראל בעצמו לצרכו, (כמו שכתבתי לעיל סימן קלו סעיף ז), אלא שאם נשרו אפלו רב העלין, כשרה. ואפלו נשאר רק עלה אחד בבד אחד, כשרה. ומכל מקום הדור מצוה הוא, שיהיו בה עלין הרבה, והבדים ארכים. והמנהג היפה, לקחת חמשה בדין, ואוגדין אותם בעלי לולב.


אין לוקחין אותה עם הלולב ביחד, אלא כשמגיעין לתענה אמונים, מניחין את הלולב והאתרוג ונוטלין אותה, לפי שאז מתפללין על המים. ולאחר גמר ההושענות, מנענעין בה, ואחר כך חובטין אותה בקרקע חמש פעמים, ודי בזה, אפלו אם לא נחסרו עליה. ולאחר החבטה, לא יזרקנה על הקרקע, משום בזוי מצוה. וטוב להצניעה להשליכה בתוך האש שאופין מצות, הואיל ואתעבד בה חדא מצוה, לתעבד בה מצוה אחריתא.


ליל שמיני עצרת, יש להמתין שלא לקדש עד הלילה. ומברכין בקדוש שהחינו, לפי שהוא רגל בפני עצמו. ואין מברכין לישב בסכה, לפי שבתפלה ובקדוש אומרים, יום השמיני חג העצרת הזה. ואם היו מברכין לישב בסכה, הוי תרתי דסתרי.


ליל שמיני עצרת וכל היום, אוכלין בסכה, אלא שאין מברכין, כמו שכתבנו. ולאחר הגמר, אומרים יהי רצון וכו'. ובענין השנה בסכה, יש מקלין, וכן נוהגין. אבל הנכון, להחמיר.


בשמיני סמוך לחשכה, יכול לפנות את הכלים מן הסכה לתוך הבית. אבל לא יסדרם ביום, משום דהוי כמכין מיום טוב לחברו.


יום אחרון של החג, שהוא גם כן שמיני עצרת, נקרא שמחת תורה, לפי שמסימין בו את התורה ושמחים בה. ערבית, לאחר התפלה, עושין הקפות, ואחר כך מכניסין ספרי התורה, ומשירין אחד שקורין בו תלתא גברי בפרשת וזאת הברכה. ויש מקומות שנוהגין לקרות בפרשת נדרים. אחר קריאת התורה, אומרים חצי קדיש, ומכניסין את ספרי התורה ואומרים עלינו.


ביום שמחת תורה, נוהגין בהרבה מקומות, שהכהנים נושאים כפיהם בתפלת שחרית ולא במוסף, משום דבמוסף יש חשש שכרות. ואין אומרים ותערב בתפלת שחרית.


ביום, אחר ההקפות, משירין שלשה ספרי תורה ומרבים בקרואים בספר תורה אחד בפרשת וזאת הברכה כמה פעמים עד מענה, ובסוף קוראין כל הנערים. והנכון, שהגדול שבהם יברך והשאר ישמעו. וקורין להם פסוק המלאך הגואל וגו'. אחר כך קוראין לחתן תורה, וקורא מן מענה עד גמירא. ובספר התורה השני קורא חתן בראשית, ואומרים חצי קדיש, וקורין בשלישי מפטיר (ועין לעיל סימן עט סעיף א)


ונוהגין בהרבה מקומות לדקדק לקרות לחתן תורה אדם חשוב. ואפלו מי שעלה כבר בפרשת וזאת הברכה, מכל מקום עולה לחתן תורה או לחתן בראשית. במקום שאין להם אלא שני ספרי תורה, קורין בראשון וזאת הברכה, ובשני בראשית, וחוזרין ולוקחין את הראשון למפטיר.


נוהגין שחתן התורה וחתן בראשית נודרין נדבות, וקורין לכל מרעיהם ועושין משתה ושמחה לסיומה של תורה ולהתחלתה. דאיתא במדרש (תחלת קהלת), ויבא ירושלים ויעמד לפני ארון ברית ה' וכו' ויעש משתה לכל עבדיו, אמר רבי יצחק, מכאן, שעושין סעודה לגמרה של תורה.


בבית שני, כשמלכה מלכות יון, גזרו גזרות על ישראל, ובטלו דתם, ולא הניחו אותם לעסק בתורה ובמצות, ופשטו ידיהם בממונם ובבנותיהם, ונכנסו להיכל ופרצו בו פרצות, וטמאו את הטהרות, וצר להם לישראל מאד מפניהם, ולחצום לחץ גדול, עד שרחם עליהם אלהי אבותינו והושיעם מידם והצלם וגברו בני חשמונאי הכהנים הגדולים והרגום, והושיעו את ישראל מידם, והעמידו מלך מן הכהנים


וחזרה מלכות ישראל יותר ממאתים שנה עד החרבן השני


וכשגברו ישראל על אויביהם ואבדום, בחמשה ועשרים בחדש כסלו היה. ונכנסו להיכל, ולא מצאו שמן טהור במקדש אלא פך אחד, שהיה מנח בחותמו של כהן גדול, ולא היה בו להדליק אלא יום אחד בלבד, והדליקו ממנו נרות המערכה שמונה ימים, עד שכתשו זיתים והוציאו שמן טהור


ומפני זה התקינו חכמים שבאותו הדור, שיהיו שמונת הימים האלו שמתחילין בחמשה ועשרים בכסלו, ימי שמחה והלל, ומדליקים בהם הנרות בערב על פתחי הבתים בכל לילה ולילה בשמונת הלילות, להראות ולגלות הנס. והימים האלו, נקראים חנכה, רוצה לומר, חנו כ"ה, שביום כ"ה חנו מאויביהם. ועוד, מפני שבימים האלו עשו חנכת הבית שהצוררים טמאוהו. ולכן יש אומרים, שמצוה להרבות קצת בסעודה בחנכה. ועוד, מפני שמלאכת המשכן נגמרה בימים האלו


ויש לספר לבני ביתו ענין הנסים שנעשו לאבותינו בימים האלו (עין יוסיפון). ומכל מקום לא הוי סעודת מצוה, אלא אם כן אומרים בסעודה שירות ותשבחות. ומרבים בצדקה בימי חנכה, כי הם מסגלים לתקן בהם פגמי נפשו על ידי הצדקה, וביחוד ללומדי תורה הענים להחזיקם.


אין מתענין בימי חנכה. אבל ביום שלפניהם וביום שלאחריהם, מתרין בהספד ובתענית.


בחנכה, מתר בעשית מלאכה. אך הנשים נוהגות שלא לעשות מלאכה כל זמן שהנרות בבית דולקים, ואין להקל להן. והטעם שהנשים מחמירות יותר, מפני שהגזרה היתה קשה על בנות ישראל, שגזרו, בתולה הנשאת, תבעל להגמון תחלה. ועוד, מפני שהנס נעשה על ידי אשה, בת יוחנן כהן גדול היתה יפת תאר מאד, ובקשה המלך הצורר שתשכב עמו, ואמרה לו, שתמלא בקשתו, והאכילתו תבשילי גבינה, כדי שיצמא וישתה יין וישתכר ויישן וירדם


וכן היה, וחתכה את ראשו והביאתו לירושלים. וכראות שר צבאם כי אבד מלכם, וינוסו. ולכן קצת נוהגין לאכל מאכלי חלב בחנכה, זכר לנס שנעשה על ידי חלב.


כל השמנים כשרים לנר חנכה. ומכל מקום מצוה מן המבחר לקח שמן זית דמיא דנס שבמקדש, שהיה בשמן זית. ואם אינו מצוי, יברור שאר שמן שאורו זך ונקי, או נרות של שעוה, שגם כן אורן זך. ולא יהיו שנים קלועים ביחד, משום דהוי כמדורה, אלא כל נר, יחידי. ולא יעשה משעוה של בתי עבודה זרה, משום דמאיס. וכן כל הפתילות כשרות לנר חנכה, ומצוה מן המבחר, לקח צמר גפן (בוים וואל)


ואין צריך בכל לילה פתילות חדשות, אלא מדליק גם בראשונות, עד שיכלו.


אם מדליק בנר של חרס, כיון שהדליק בו לילה אחד, נעשה ישן, ואין מדליקין בו בלילה השני, משום דמאיס. ועל כן תהיה לו מנורה נאה של מיני מתכת. ומי שידו משגת, יקנה מנורה של כסף להדור מצוה.


מנהג פשוט במדינתנו כמהדרין מן המהדרין, שמדליקין כל אחד ואחד מבני הבית בלילה הראשון נר אחד, ובשני, שני נרות, וכן מוסיפין, עד שבליל שמיני מדליק שמונה. וצריכין לזהר, שיתן כל אחד ואחד נרותיו במקום מיחד, כדי שיהיה הכר כמה נרות מדליקין. ולא ידליקו במקום שמדליקין נרות כל השנה, כדי שיהיה הכר שהם נרות חנכה.


מצות נר חנכה, להדליק בפתח הסמוך לרשות הרבים, משום פרסומי נסא, וכך היו עושין בזמן המשנה והגמרא. ובזמן הזה שאנו דרים בין האמות, מדליקין בבית שהוא דר בו. ואם יש לו חלון לרשות הרבים, ידליקם שם. ואם לאו, מדליקן אצל הפתח. ומצוה שיניחם בטפח הסמוך לפתח משמאל, שתהא מזוזה מימין, ונר חנכה משמאל, ונמצא שהוא מסבב במצות. ויותר טוב להניחם בחלל הפתח.


מצוה להניחם למעלה משלשה טפחים מן הקרקע, ולמטה מעשרה טפחים. ואם הניחם למעלה מעשרה, יצא. אבל אם הניחם למעלה מעשרים אמה, לא יצא, משום דלמעלה מעשרים אמה לא שלטא עינא. ומי שהוא דר בעליה, יכול להניחם בחלון, אף על פי שהוא גבוה מעשרה טפחים. אבל אם החלון למעלה מעשרים אמה מקרקע רשות הרבים, דלא שלטא בהו עינא מההולכים ברשות הרבים, אזי טוב יותר להניחם אצל הפתח.


הנרות, יהיו בשורה אחת בשוה, לא אחד גבוה ואחד נמוך. ויהיה הפסק בין נר לנר, שלא יתקרב הלהב של זה לזה ויהיה כמו מדורה. ובנרות של שעוה, יהיה הפסק, שלא יתחמם זה מזה ותטף השעוה ויתקלקלו. מלא קערה שמן והקיפה פתילות, אם כפה עליה כלי, כל פתילה עולה בשביל נר אחד. לא כפה עליה כלי, אפלו לנר אחד, אינה עולה, לפי שהיא כמדורה. נר שיש לו שני פיות או יותר, לא ידליקו בו שנים אפלו בלילה הראשון, משום דליכא הכר כמה נרות מדליקין.


זמן הדלקתן, מיד בצאת הכוכבים, ולא יאחר. ואסור לעשות שום דבר קדם ההדלקה, אפלו ללמד. רק אם לא התפלל מעריב, יתפלל תחלה ואחר כך ידליק. וקדם שידליק, יקבץ כל בני ביתו לפרסומי מלתא. וצריך לתת שמן, שידלקו לכל הפחות חצי שעה. ובדיעבד אם לא הדליק מיד, יכול להדליק בברכה כל זמן שבני ביתו נעורים. אבל לאחר שבני ביתו ישנים, תו ליכא פרסומי נסא, וידליק בלא ברכה


אם לא יהיה לו פנאי להדליק בלילה, יכול להקדים את עצמו ולהדליק מפלג המנחה ולמעלה, דהינו שעה ורביעית קדם צאת הכוכבים, והינו שעה זמנית, לפי ערך היום, (עין לעיל סימן סט סעיף ב). ובימי חנכה שהימים קצרים, אם היום ארך רק עשר שעות על האוהר (על השעון), אזי פלג המנחה, הוי שעה אחת ושתי מינוטין (דקות) וחצי ובלבד שיתן שמן כדי שיהיו דולקים עד חצי שעה לאחר צאת הכוכבים. ואם אינם דולקים כך, לא קים המצוה.


סדר הדלקתן כפי מנהגנו, בלילה הראשון מדליק הנר שכנגד ימינו, ובלילה השני מוסיף עליו נר כנגד שמאלו, וכן בכל לילה מוסיף כנגד שמאלו, וזה שהוא מוסיף, מדליק בראשונה ופונה והולך לימינו.


בליל ראשון מברך המדליק קדם ההדלקה שלש ברכות, להדליק, שעשה נסים, שהחינו. ובשאר הלילות, אינו מברך שהחינו. לאחר שברך הברכות, מדליק נר אחד. ובעוד שמדליק האחרים, אומר, הנרות הללו וכו'. גר אומר, שעשה נסים לישראל. ואם אמר לאבותינו, יצא. אונן, רחמנא לצלן, אם יש אחר, ידליק האחר בברכות והוא יענה אמן. ואי ליכא אחר, ידליק הוא בלא ברכות.


קימא לן, הדלקה עושה מצוה. פרוש, ההדלקה היא המצוה, ובשעת ההדלקה, צריכין להיות הנרות במקומן הראוי וכשעור הראוי, לאפוקי אם הדליקן למטה משלשה טפחים או למעלה מעשרים אמה ואחר כך כשהן דולקים הניחן במקומן, פסולים. וכן אם בשעת ההדלקה לא היה שמן כשעור ואחר כך הוסיף, לא מהני. וכן אם העמידן במקום שהרוח שולט ועומדין לכבות, לא קים המצוה, וחיב להדליקן שנית, אבל לא יברך


אבל אם העמידן כראוי ועל ידי מקרה כבו, כבר קים המצוה. ומכל מקום נוהגין שחוזר ומדליקן. ונוהגין להחמיר שלא להדליק נר מנר, אלא מדליקן מן השמש או מנר אחר.


כל זמן מצותן, דהינו חצי שעה, אסור להנות מאורן. ולכן נוהגין להניח אצלן את השמש שהדליקו בו, כדי שאם ישתמש אצלן, ישתמש לאור השמש, וצריכין להניחו קצת למעלה מן הנרות, שיהא נכר, שאינו ממנין הנרות.


מדליקין נרות בבית הכנסת משום פרסומי נסא, ומברכין עליהן. ומניחן בכתל דרום, ומדליקן בין מנחה למעריב. ואין אדם יוצא בנרות של בית הכנסת. וצריך לחזור ולהדליק בביתו. ומי שהוא אבל, רחמנא לצלן, לא ידליק בלילה הראשון בבית הכנסת, משום דצריך לומר שהחינו. ואבל, אין לו לומר שהחינו בצבור. אבל בביתו, מברך שהחינו.


נשים, חיבות בנר חנכה, שאף הן היו באותו הנס (עין לעיל סעיף ג). ויכולה אשה להדליק בעד כל בני ביתה. וקטן שהגיע לחנוך, גם כן חיב. סומא, אם יכול להשתתף עם אחר בפרוטה, מוטב. ואם יש לו אשה, היא מדלקת בשבילו. ואם אין לו אשה ויש לו דירה מיחדת, שאין לו עם מי להשתתף, מדליק על ידי סיוע אחר.


בערב שבת, מדליקין תחלה נר חנכה, ואחר כך נר שבת, ובלבד שיהא לאחר פלג המנחה. ומתפללין תחלה מנחה. וצריך שיתן שמן כדי שידלקו עד חצי שעה לאחר צאת הכוכבים. דאם לא כן, הוי לה ברכה לבטלה. ואם מדליק אצל הפתח, צריך לזהר להפסיק באיזה דבר בינם לבין הדלת, שלא יכבם הרוח בפתיחת ונעילת הדלת.


במוצאי שבת, מבדילין ואחר כך מדליקין נר חנכה. ובבית הכנסת, מדליקין קדם ויתן לך.


מי שהוא אינו בביתו, אלא במקום אחר, אם יודע שאשתו מדלקת בביתו, ידליק הוא במקום שהוא בלא ברכות. וטוב אם אפשר שישמע תחלה את הברכות ממי שמדליק שם, ויכון לצאת בברכותיו ויענה אמן, ואחר כך ידליק הוא בלא ברכות. ואם אין אשתו מדלקת בביתו, וכן הבחורים באכסניא שלהן צריכין להדליק בברכות, או ישתתפו עם בעל הבית שיתנו לו איזה פרוטה, שיהיה להם גם כן חלק בשמן ופתילה. ובעל הבית, יוסיף קצת שמן על השעור בשביל השתוף


אבל יש להם להדר שידליקו כל אחד בפני עצמו. ומי שהוא בעירו אלא בבית אחר, כשהגיע זמן ההדלקה, צריך לשוב לביתו ולהדליק.


השמן שנשאר במנורה לאחר חנכה וכן הפתילות, עושה להן מדורה ושורפן, משום דהקצו למצותן. ואסור להנות מהן, אלא אם כן התנה מתחלה שאינו מקצה מה שישאר.


כל שמונת ימי חנכה, אומרים בשמונה עשרה, על הנסים. ואם שכח ולא אמרו, אם נזכר קדם שאמר את השם מן ברכת הטוב שמך וכו', חוזר ומתחיל על הניסים. אבל אם לא נזכר עד לאחר שאמר את השם, גומר את הברכה ואינו חוזר. (ובברכת המזון, עין לעיל סימן מד, סעיף טז).


כל שמונת ימי חנכה, גומרים את ההלל, ואין אומרים, לא תחנון, ולא אל ארך אפים, ולא למנצח, ולא צדקתך צדק. (דין הלל בבית האבל, רחמנא לצלן, עין לקמן סימן רז, סעיף ו).


קורין בכל יום תלתא גברי בקרבנות הנשיאים שבפרשת נשא. ביום הראשון מתחילין לכהן מן ויהי ביום כלות משה, עד לחנכת המזבח. ללוי, ויהי המקריב ביום הראשון וגו', עד מלאה קטרת. ולישראל, פר אחד וגו', עד בן עמינדב. ביום השני, לכהן וללוי, ביום השני וגו'. ולישראל, ביום השלישי וגו'. וכן בכל יום, לכהן וללוי, היום שעומדים בו. ולישראל היום שלאחריו. וביום השמיני, לכהן וללוי, ביום השמיני


ולישראל, מתחילים ביום התשיעי, וגומרים כל הסדר וגם בפרשת בהעלתך, עד כן עשה את המנרה.


בשבת חנכה, מוציאין שני ספרי תורה. בראשון, קורין פרשת השבוע. ובשני, המפטיר בשל חנכה יומו, ומפטירין רני ושמחי. ואם יש עוד שבת אחת, מפטירין בה במלכים, בנרות דשלמה. בראש חדש טבת בחל, מוציאין שני ספרי תורה. בראשון קורין תלתא גברי בשל ראש חדש, ואחר כך הרביעי בספר תורה השני בשל חנכה יומו, משום דראש חדש תדיר טפי, וקימא לן תדיר ושאינו תדיר, תדיר קודם, ולכן מקדימין ראש חדש


ואם טעו והתחילו לקרות בשל חנכה, ואפלו עדין לא התחילו לקרות, אלא שכבר ברך העולה, אין צריכין להפסיק, אלא העולה גומר קריאתו, ואחר כך קורין לנשארים בשל ראש חדש. אם קראו בראשונה בשל ראש חדש כראוי, אלא שטעו וקראו גם את הרביעי בשל ראש חדש, אפלו נזכרו מיד לאחר שברך הקורא, אם לא הוציאו רק ספר תורה אחד, אין צריכין לקרות יותר


אבל אם הוציאו שני ספרי תורה, שיש כאן חשש משום פגמו של ספר התורה, שלא יאמרו פסול הוא, צריכין לקרות בו חמישי בשל חנכה, ואחר החמישי יאמרו חצי קדיש.


חל ראש חדש טבת בשבת, מוציאין שלשה ספרי תורה, בראשון קורין ששה גברי בפרשת השבוע. בשני, שביעי בשל ראש חדש, ומתחילין וביום השבת (ועין לעיל סימן עח סעיף א וסימן עט סעיף א). ואומרים חצי קדיש. ובשלישי מפטיר בשל חנכה יומו, ומפטירין רני ושמחי. ואף על גב דתדיר קודם, זהו בקריאה, שקורין שניהם. אבל בהפטרה שאין מפטירין אלא אחת, דוחין של ראש חדש וקורין של חנכה, משום פרסומי נסא.


בחמשה עשר בשבט, ראש השנה לאילנות. אין אומרים בו תחנון. ונוהגין להרבות בו במיני פרות אילנות.


שבת שלפני ראש חדש אדר הסמוך לניסן, היא שבת פרשת שקלים. ואם חל ראש חדש בשבת, אזי היא שבת שקלים. ומוציאין שלשה ספרי תורה, בראשון קורין ששה בפרשת השבוע. בשני, קורין לשביעי בשל ראש חדש, ומתחילין וביום השבת, ואומרים חצי קדיש (עין לעיל סימן עח סעיף א וסימן עט סעיף א). ובשלישי, קורין מפטיר בפרשת שקלים, ומפטירין הפטרת שקלים


אם טעו והתחילו לקרות תחלה בפרשת שקלים, גומרים, והמפטיר קורא בשל ראש חדש, ומפטיר גם כן הפטרת שבת וראש חדש.


שבת שלפני פורים הוא שבת פרשת זכור. והשבת שלפני ראש חדש ניסן, היא שבת פרשת החדש. ואם חל ראש חדש בשבת, אז היא פרשת החדש, ודינה כמו ראש חדש אדר שחל בשבת. והשבת שלפני פרשת החדש, היא שבת פרשת פרה.


יש אומרים, כי פרשת זכור ופרשת פרה, חיבים לקרותן מדאוריתא, ואין קורין בהם קטן למפטיר. ובני הישובים שאין להם מנין, צריכין שיבואו למקום שיש בו מנין. ואם אי אפשר להם, לכל הפחות יקראו אותן בנגינות כראוי.


משנכנס אדר, מרבים בשמחה. וישראל שיש לו דין ודברים עם גוי, ישפט עמו בחדש זה.


בימי מרדכי ואסתר, נקהלו היהודים בשלשה עשר לחדש אדר לעמד על נפשם ולהנקם מאויביהם, והיו צריכין לבקש רחמים מאת ה' יתברך שמו, שיעזרם. ומצינו שכאשר היו ישראל במלחמה, התענו שיעזרם ה'. וגם משה רבנו עליו השלום, ביום שנלחם עם עמלק, התענה. ואם כן, מסתמא גם אז בימי מרדכי ואסתר, התענו ביום שלשה עשר באדר. ולכן קבלו עליהם כל ישראל יום זה לתענית צבור


ונקרא תענית אסתר, כדי לזכר שהבורא יתברך שמו, רואה ושומע תפלת כל איש בעת צרתו, כאשר יתענה וישוב אל ה' בכל לבבו, כמו שעשה לאבותינו בימים ההם. ומכל מקום אין תענית זו חובה כל כך כמו ארבע התעניות שכתובות במקרא (עין לעיל סימן קכא), ולכן יש להקל בה בעת הצרך, כגון מעברות ומיניקות או אפלו חולה קצת בכאב עינים, שאם מצטערים הרבה, לא יתענו


וכן יולדת כל שלשים יום, וכן חתן בתוך שבעת ימי המשתה שלו, אינן צריכין להתענות, ויפרעו את התענית אחר כך. אבל שאר הבריאים, לא יפרשו (את) עצמם מן הצבור. ואפלו מי שהולך בדרך וקשה עליו התענית, מכל מקום צריך להתענות.


ביום ארבעה עשר לחדש אדר, הוא פורים. ואם חל פורים ביום ראשון, מקדימין להתענות ביום החמישי. ואם יש אז ברית מילה, יעשו את הסעודה בלילה. אבל הסנדק ואבי הבן, מתרין לאכל ביום, ואין צריכין להתענות ביום הששי. אבל אדם אחר ששכח ואכל ביום החמישי, יתענה ביום הששי.


לכבוד המגלה, יש ללבוש בגדי שבת מבערב. וכשבא מבית הכנסת, ימצא בביתו נרות דולקים ושלחן ערוך ומטה מצעת. ערבית, לאחר שמונה עשרה, אומרים קדיש שלם עם תתקבל, וקורין את המגלה


אחר כך אומרים ואתה קדוש וגו', (שהוא במזמור למנצח על אילת השחר, שנאמר על אסתר, ושם נאמר, אלהי אקרא וגו', דנאמר על מקרא מגלה, דאמר רבי יהושע בן לוי, חיב אדם לקרות את המגלה בלילה ולשנותה ביום, שנאמר, אלהי אקרא יומם ולא תענה ולילה ולא דומיה לי, וסמיך לה, ואתה קדוש וגו') ואחר כך קדיש שלם בלא תתקבל. ובמוצאי שבת, ויהי נעם, ואתה קדוש, וקדיש שלם בלא תתקבל, ויתן לך, ומבדילין על הכוס, עלינו.


נוהגין לתן קדם פורים מחצית מן המטבע הקבוע באותו מקום ובאותו זמן, זכר למחצית השקל שהיו נותנים באדר לצרך קרבנות הצבור. ומנהג לתן שלש מחציות, משום דבפרשת כי תשא כתיב שלש פעמים תרומה. ונותנין בערב לפני קריאת המגלה, ומחלקין אותם לעניים. קטן, פטור. ואם אביו נתן בשבלו פעם אחת, חיב לעולם. בן שלש עשרה שנה, יש אומרים דחיב, ויש אומרים דפטור, עד שיהא בן עשרים.


בפורים, ערבית שחרית ומנחה, אומרים על הנסים, ואם שכח, דינו כמו בחנכה (עין לעיל סימן קלט סעיף כא).


חיב כל אדם, בין איש בין אשה, לשמע קריאת המגלה בלילה וביום. ולכן גם הבתולות, יש להן ללכת לבית הכנסת. ואם אינן הולכות, צריכין לקרות לפניהן בבית. וגם את הקטנים חיבים לחנך אותם שישמעו קריאת המגלה. ומכל מקום לא יביאו לבית הכנסת קטנים ביותר, שמבלבלים דעת השומעים.


מגלה של לילה, אסור לקרות קדם צאת הכוכבים, אף על פי שמצטער הרבה מחמת התענית. אך יכול לטעם קצת קדם המגלה, כגון קאפע וכדומה, כדי להתחזק מעט מחלשת התענית.


מצוה מן המבחר לשמוע את המגלה בבית הכנסת במקום שיש רב אנשים, משום דברב עם הדרת מלך. ולכל הפחות ישתדל לשמע אותה במנין עשרה. ואם אי אפשר לקרותה במנין, יקרא אותה כל יחיד מתוך מגלה כשרה עם הברכות שלפניה. ואם אחד יודע לקרותה והשאר אינם יודעים, יקרא זה שיודע, והם ישמעו ויוצאין, אף על פי שאינם עשרה. אבל ברכה שלאחריה, אין אומרים רק בעשרה. ואך בלא שם ומלכות, יכול גם יחיד לאמרה.


מנהג בכל ישראל, שהקורא אינו קורא מתוך מגלה כרוכה, אלא פושט אותה וכופלה דף על דף כמו אגרת, מפני שנקראת אגרת הפורים, אבל השומעים, אינם צריכים לפשטה.


הקורא את המגלה, בין ביום בין בלילה, מברך לפניה שלש ברכות, על מקרא מגלה, שעשה נסים, ושהחינו. ולאחר קריאתה, כורכה כלה ומניחה לפניו, ומברכין ברכת הרב את רבנו וכו'. אם אבל קורא את המגלה, יברך אחר את הברכות, משום ברכת שהחינו.


בברכת שהחינו של יום, יכונו גם על מצות משלוח מנות ומתנות לאביונים וסעודת פורים. וכן שליח הצבור, צריך שיכון להוציא את הצבור על מצות אלו.


הקורא את המגלה, צריך לכון להוציא את כל השומעים. וגם השומע צריך לכון לצאת ולשמע כל תבה ותבה, שאפלו אם רק תבה אחת לא שמע, אינו יוצא. ולכן צריך הקורא להשגיח מאד, שבשעה שמרעישין ומבלבלין בהכאת המן, ישתק עד יעבר הרעש לגמרי. ומכל מקום ראוי ונכון שיהיה לכל אחד מגלה כשרה, כדי שיאמר בעצמו מלה במלה בלחש, פן לא ישמע תבה אחת מן הקורא


וכן כל אשה חכמת לב שעומדת בעזרת נשים, אם אפשר, מה טוב להיות לה מגלה כשרה לקרות מתוכה, כי שם קשה לשמע, והנשים חיבות כמו האנשים. (אם לא קדשו את הלבנה ונראתה בשעת קריאת המגלה, עין לעיל סוף סימן צז).


הקורא צריך שיאמר את עשרת בני המן וגם תבת עשרת, הכל בנשמה אחת, להודיע שכלם נהרגו ונתלו כאחד. ונוהגין לכתחלה לומר מן חמש מאות איש, הכל בנשימה אחת. ובדיעבד, אפלו הפסיק בין עשרת בני המן, יצא. ומה שנוהגין בקצת מקומות שכל הקהל אומרים עשרת בני המן, אינו מנהג נכון, אלא הקורא לבד יאמרם, והקהל ישמעו כמו כל המגלה. כשאומר הקורא בלילה ההוא נדדה וגו', יגביה קולו, כי שם מתחיל עקר הנס. וכשאומר האגרת הזאת, ינענע את המגלה


מי שיש לפניו מגלה פסולה או חמש, לא יקרא עם שליח הצבור. כי אם הוא קורא, אינו יכול לכון לשמע מן שליח הצבור. ואפלו אם הוא יכון, שמא ישמע אחר מה שהוא קורא, ולא יכון לקריאת שליח הצבור. וכן לא יסיע שום אדם בעל פה לשליח הצבור. ולכן אותן ארבעה פסוקי גאלה שאומרים הקהל בקול רם, צריך שליח הצבור לחזור ולקרותם מתוך המגלה הכשרה.


מי שכבר יצא בקריאת המגלה, וקורא להוציא אחר, אם זה שצריך לצאת יודע בעצמו לברך את הברכות, יברך בעצמו. ואם היא אשה, טוב יותר שהקורא יברך, ואומר, אשר קדשנו במצותיו וצונו לשמע מגלה.


בשבת (שאינו פורים) מתרין לטלטל את המגלה. ומכל מקום אם חל פורים ביום הראשון, אין להביא בשבת את המגלה לבית הכנסת, ואפלו בעיר שהיא מתקנת בערובין, משום דהוי מכין משבת לחל.


צבור שאין להם שליח צבור שיכול לקרות את המגלה עם הטעמים כראוי, יכול לקרות גם בלא טעמים, רק שיקרא את התבות כראוי, שלא ישתנה הענין. שאם קרא במקום ומרדכי יושב, ישב. או במקום והמן נופל, נפל, וכדומה, אפלו בדיעבד אינו יוצא


ויכולין לעשות במגלה נקדות וטעמים, שיקרא כהגן, כיון שהיא שעת הדחק, והכי עדיף טפי ממה שיקרא אחד מתוך החמש בלחש, דכיון שזה הקורא מתוך החמש, אפלו הוא קורא בלחש, אינו יכול לכון דעתו שישמע משליח הצבור, ונמצא שקרא רק מתוך החמש, ואינו יוצא. ואם ארע כך, צריך לחזור ולשמעה מתוך מגלה כשרה.


צבור שאין להם מגלה כשרה כדינה, מכל מקום אם היא כתובה על קלף כהלכתה, רק שחסרות איזו תבות באמצעה, כיון שלא חסר בה ענין אחד שלם, יכולין לקרות מתוכה עם הברכות, והטעות יקרא הקורא בעל פה, או יאמר לפניו בלחש מתוך החמש. אבל אם אין מגלה כלל או שחסר בה ענין אחד שלם או שחסר בה בתחלה או בסוף, קורין מתוך החמש כל אחד בפני עצמו ואין מברכין. ויחיד שאין לו רק מגלה פסולה, קורא בה בלא ברכות.


אבל תוך שבעה, נוהג בכל דיני אבלות, ואסור לראות כל מיני שמחה. אך בנעילת הסנדל וישבה על גבי ספסל, מתר, מפני שהם דברים הנראים לכל. בלילה, אם יכול לאסוף מנין בביתו לקרות המגלה, מוטב. ואם לאו, יתפלל בביתו וילך לבית הכנסת לשמוע המגלה. ואם חל במוצאי שבת, ילך לבית הכנסת לאחר סעודה שלישית בעוד יום. וביום, הולך לבית הכנסת לתפלה ולמגלה.


מי שמת לו מת בתענית אסתר ובלילה הוא אונן קדם הקבורה, ישמע קריאת המגלה מאחר. ולא יאכל בשר ולא ישתה יין, כי בלילה אינו חיב במשתה. וביום לאחר יציאה מבית הכנסת, קוברין את המת ואחר כך יתפלל ויקרא את המגלה או ישמע מאחר. ואם שמע קריאת המגלה קדם הקבורה, יצא. ומכל מקום נכון שיחזור ויקראה בלא ברכות. ותפלין לא יניח אפלו אחר הקבורה, כיון שהוא יום ראשון באבלו. ואונן בפורים ביום, מתר בבשר ויין.


שחרית, משכימין לבית הכנסת. לאחר שמונה עשרה אומרים חצי קדיש וקורין בתורה בפרשת ויבא עמלק תלתא גברי, ואחר כך חצי קדיש ולאחר שמכניסין את ספר התורה, קורין את המגלה. לאחר ברכה אחרונה אין אומרים בשחרית אשר הניא. ולאחר שסים האל המושיע, אומרים שושנת יעקב וכו'. ואומרים אשרי, ובא לציון, קדיש שלם עם תתקבל. ואין לחלוץ את התפלין עד לאחר קריאת המגלה, משום דכתיב בה, ויקר, ודרשינן, אלו תפלין


אם יש מילה, מלין קדם קריאת המגלה, משום דכתיב, וששון, זו מילה.


עיר שהיא מקפת חומה מימות יהושע בן נון, קורין בה בחמשה עשר ולא שכיחי במדינותינו.


חיב כל אדם לשלוח לכל הפחות לאדם אחד שתי מנות, דכתיב, ומשלוח מנות איש לרעהו, משמע שתי מתנות לאחד. וכל המרבה לשלוח מנות לרעים, הרי זה משבח. ומכל מקום מוטב להרבות במתנות לאביונים מלהרבות בסעודתו ובמשלוח מנות לרעים, כי אין שמחה גדולה ומפארת לפני הקדוש ברוך הוא אלא לשמח לב עניים ויתומים ואלמנות. והמשמח לב האמללים האלו, דומה לשכינה, שנאמר, להחיות רוח שפלים ולהחיות לב נדכאים.


לא נקרא מנות אלא דבר שראוי לאכול כמות שהוא בלי תקון, כגון בשר ודגים מבשלים ולא חיים, או מיני מתיקה או פרות, או כוס יין ומי דבש וכיוצא בהם.


כל אדם אפלו עני שבישראל המקבל צדקה, חיב לתן לכל הפחות שתי מתנות לשני עניים, דהינו מתנה אחת לכל אחד, דכתיב, ומתנות לאבינים, משמע שתי מתנות לשני עניים. ואין מדקדקים במעות פורים, אלא כל הפושט יד לטול, נותנים לו. ומי שהוא במקום שאין שם עניים, יעכב את המעות אצלו, עד שיזדמנו לו עניים או ישלחם להם.


גם הנשים חיבות במשלוח מנות ומתנות לאביונים. משלוח מנות, תשלח אשה לאשה ואיש לאיש. אבל מתנות לאביונים, יכולה גם אשה לשלוח לאיש, וכן בהפך. קצת נשים סומכות על בעליהן שהם שולחים גם בשבילן, ואינו נכון, אלא יש להחמיר.


חיבים לאכול ולשתות ולשמוח בפורים. גם בליל ארבעה עשר ישמח וירבה קצת בסעודה. וכשחל במוצאי שבת, אף שצריך לעשות בשבת סעודה שלישית, ימעט קצת באכילתו ביום, לתן מקום לסעודת ליל פורים. ומכל מקום בסעודה שעושין בלילה, אין יוצאין ידי חובתן, דעקר הסעודה מצותה שתהא ביום, דכתיב, ימי משתה. ויש להדליק נרות דרך שמחה ויום טוב גם כשעושים הסעודה ביום. וגם בליל חמשה עשר, צריך לשמוח קצת


גם מתנות לאביונים ומנות לרעהו, צריך להיות ביום. ומשום דטרידי במשלוח מנות, עושים מקצת סעודה בלילה. ומתפללים מנחה בעוד היום גדול, ועושין את הסעודה לאחר מנחה. וצריכין לעשות על כל פנים רב הסעודה ביום. וכשחל בערב שבת, עושין אותה בשחרית, מפני כבוד שבת. וטוב לעסק קצת בתורה קדם שמתחיל הסעודה. וסמך לדבר, ליהודים היתה אורה, ודרשינן, אורה, זו תורה


יש אומרים, שיש לאכל מיני זרעונין בפורים, זכר לזרעונין שאכלו דניאל וחבריו בבבל, וזכר לזרעונין שאכלה אסתר. דאיתא בגמרא, וישנה ואת נערותיה לטוב, שהאכילה זרעונים. (דיני על הנסים בברכת המזון, עין סימן מד סעיף טז, יז).


כיון שכל הנס היה על ידי היין, ושתי נטרדה במשתה היין ובאה אסתר במקומה, וכן ענין המן ומפלתו היה על ידי יין, לכן חיבו רבותינו זכרונם לברכה, להשתכר ביין, ואמרו, חיב אנש לבסומי בפוריא עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי. ולפחות ישתה יותר מהרגלו, כדי לזכר את הנס הגדול, ויישן. ומתוך שישן, אינו יודע בין ארור המן לברוך מרדכי


ואולם מי שהוא חלוש בטבעו, וכן מי שיודע בעצמו שעל ידי כן יזלזל חס ושלום באיזו מצוה, בברכה, או בתפלה, או שיבוא חס ושלום לקלות ראש, מוטב שלא ישתכר, וכל מעשיו יהיו לשם שמים.


האבל, אפלו תוך שבעה, חיב במתנות לאביונים, וגם לשלוח מנות לרעהו. ומכל מקום לא ישלח דבר של שמחה. אבל לאבל, אין שולחין מנות כל שנים עשר חדש, אפלו דבר שאינו של שמחה. אם הוא עני, מתר לשלוח לו מעות או שאר דבר שאינו של שמחה. ואם אין במקום ההוא רק האבל עם אחר, חיב לשלוח לו, כדי לקים מצות משלוח מנות (דין האונן, עין לעיל סימן קמא סעיף כא).


אין לעשות מלאכה בפורים. ומי שעושה בו מלאכה, אינו רואה מאותה מלאכה סימן ברכה לעולם. ועל ידי גוי, מתר. ומתר לעסק בפרקמטיא. וכן מתר לכתב אפלו אגרת שלום, וכן חובותיו וכל דבר שאינו צריך עיון גדול, וכל שכן לכתב דבר מצוה או לעשות שאר דבר מצוה. וכן לצרך פורים, מתר לעשות אפלו מלאכות גמורות.


יום חמשה עשר באדר נקרא אצלנו שושן פורים. אין אומרים בו תחנון, ולא אל ארך אפים, ולא למנצח. ואסור גם כן בהספד ותענית. ונוהגין בו קצת משתה ושמחה, אבל אין אומרים על הנסים. ומתרין לעשות בו נשואין, כיון שאין אנו קורין בו את המגלה. אבל ביום שקורין את המגלה, שאז עקר השמחה, אין עושין בו נשואין, משום דאין מערבין שמחה בשמחה.


יום ארבעה עשר וחמשה עשר שבאדר הראשון גם כן אין אומרים בהם לא תחנון, ולא אל ארך אפים, ולא למנצח, ואסורין בהספד ותענית. וביום ארבעה עשר, מרבים קצת בסעודה.


צריך לזהר מאד בכבוד אביו ואמו ובמוראם, שהשוה אותן הכתוב לכבודו ולמוראו, יתברך שמו. כתיב, כבד את אביך ואת אמך. וכתיב, כבד את ה' מהונך. באביו ואמו כתיב, איש אמו ואביו תיראו. וכתיב, את ה' אלהיך תירא. כדרך שצוה על כבוד שמו הגדול ומוראו, כן צוה על כבודם ומוראם. שלשה שתפין הם באדם, הקדוש ברוך הוא ואביו ואמו


(איש מזריע לבן שבו, אשה מזרעת אדם שבו, והקדוש ברוך הוא נופח בו נשמה, מראה עין, ושמיעת אזן, ודבור) בזמן שאדם מכבד את אביו ואת אמו, אומר הקדוש ברוך הוא, מעלה אני עליכם, כאלו דרתי ביניהם וכבדוני.


איזהו מורא. לא יעמד במקומו המיחס לו לעמד שם בסוד זקנים עם חבריו או מקום המיחד לו להתפלל, ולא ישב במקום המיחד לו להסב בביתו, ולא יסתר את דבריו, ולא יכריע את דבריו בפניו, אפלו לומר, נראין דברי אבא. עד היכן מוראם


עד היכן מוראם. היה הבן לבוש חמודות ויושב בראש הקהל, ובאו אביו או אמו וקרעו את בגדיו, והכוהו על ראשו, וירקו בפניו, לא יכלים אותם ולא יצער בפניהם ולא יכעס כנגדם, אלא ישתק ויירא ממלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא שצוה בכך. אבל יכול לתבע אותם לדין על ההפסד.


איזהו כבוד? מאכילו ומשקהו, מלביש ומכסה, מכניס ומוציא (ועין לעיל סימן לד סעיף ו). ויתננו לו בסבר פנים יפות. שאפלו מאכילו בכל יום פטומות, והראה לו פנים זועפות, נענש עליו.


היו אביו או אמו ישנים ומפתח חנותו של הבן תחת ראשיהם, אסור להקיצם משנתם, אף על פי שיפסיד רוח הרבה. אבל אם יגיע רוח לאביו אם יקיצו, ואם לא יקיצו יצטער על מניעת הרוח, מצוה להקיצו, כיון שישמח בזה. וכן מצוה להקיצו ללכת לבית הכנסת או לשאר דבר מצוה, מפני שכלם חיבים בכבוד המקום ברוך הוא (חיי"א בשם ספר חסידים).


היה צריך לאיזה דבר בעיר, ויודע שישלימו חפצו בשביל אביו, אף על פי שיודע שגם בשבילו יעשוהו לו, לא יאמר, עשו לי בשבילי, אלא יאמר, עשו לי בשביל אבא, כדי לתלות הכבוד באביו.


אמרה לו אמו, עשה זאת ועשה, ואחר כך בא אביו ושאל אותו, מי אמר לך לעשות זאת. והוא מרגיש, שאם יאמר שאמו אמרה לו, יכעס אביו על אמו, אל יאמר לו שאמו אמרה לו לעשות הדבר, אף על פי שעל ידי כן יכעס האב עליו (חיי אדם בשם ספר חסידים)


חיב לעמד בפני אביו ובפני אמו.


חיב לכבדם גם לאחר מותם. ואם מזכרם בתוך שנים עשר חדש בפה או בכתב, אומר או כותב, הריני כפרת משכבו (פרוש, עלי יהא כל רע הראוי לבוא על נפשו) או משכבה. ולאחר שנים עשר חדש (כבר קבל מה שקבל, שאין משפט רשעי ישראל בגהנם אלא י"ב חדש) אומר או כותב, זכרונו לברכה לחיי העולם הבא או זכרונה לברכה לחיי העולם הבא (ועין לעיל סימן כו סעיף כב).


אפלו אביו רשע ובעל עברות, מכבדו ומתירא ממנו. ואפלו ממזר, חיב בכבוד אביו ומוראו. ויש אומרים, דאינו מחיב לכבד אביו רשע כל זמן שלא עשה תשובה. ואך לצערו, אסור. ויש להחמיר כסברה הראשונה.


ראה לאביו שעובר על דברי תורה, לא יאמר לו, עברת על דברי תורה, אלא יאמר לו, אבא, כתיב בתורה כך וכך, כאלו הוא שואל ממנו, ולא כמזהירו, והאב יבין מעצמו ולא יתביש.


אמר לו אביו לעבר על דברי תורה, בין על מצות עשה בין על מצות לא תעשה, אפלו על מצוה של דבריהם, לא ישמע לו, דכתיב, איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמרו אני ה' אלהיכם, סמך שבת למורא אב ואם, לומר, אף על פי שהזהרתיך על מורא אב ואם, אם אמר לך חלל את השבת, אל תשמע לו. וכן בשאר כל המצות. אני ה' אלהיכם, אתה ואביך חיבים בכבודי. לפיכך לא תשמע לו לבטל את דברי. וגם מצות דרבנן, דברי השם יתברך שמו הן, דכתיב, לא תסור וגו'


אמר לו אביו, שלא ידבר עם פלוני ושלא ימחול לו, והבן היה רוצה להתפיס, אין לו לחוש לפקדת אביו, כי אסור לשנא שום יהודי אם לא כשרואהו שהוא עובר עברה, ונמצא שהאב צוהו לעבור על דברי תורה.


אם הבן רוצה ללכת לאיזה מקום ללמד תורה, מפני ששם תהיה לו תועלת יותר מבכאן, והאב מוחה בידו מאיזה טעם, אינו חיב לשמע לאביו, דתלמוד תורה גדול מכבוד אב ואם, (כדמצינו ביעקב אבינו עליו השלום, כשהלך מיצחק, נטמן בבית המדרש של עבר ארבע עשרה שנה ועסק בתורה, ואחר כך הלך לבית לבן ונשתהה שם ובדרך עשרים ושתים שנה, ונענש על אלו עשרים ושתים שנה, שלא קים כבוד אב, ונעלם ממנו יוסף עשרים ושתים שנה


ועל אלו ארבע עשרה שנה שעסק בתורה, לא נענש). וכן אם הבן רוצה לשא אשה, והאב אינו מתרצה, אין הבן חיב לשמע לו.


אחד האיש ואחד האשה, חיבים בכבוד אב ואם, אלא שהאשה הנשואה לבעל, כיון שהיא משעבדת לבעל, לפיכך היא פטורה מכבוד אב ואם. ואך אם בעלה אינו מקפיד עליה, מחיבת בכל דבר שאפשר לה.


כל המבזה אביו או אמו, ואפלו בדברים, ואפילו ברמיזה, הרי זה בכלל ארור מפי הגבורה, שנאמר, ארור מקלה אביו ואמו.


היה קוץ תחוב לאביו או לאמו, לא יוציאנו, שמא יעשה בהם חבורה, (שהוא באסור חיוב חנק). וכן אם הבן הוא רופא, לא יקיז להם דם, ולא יחתך בהם אבר, אף על פי שהוא מכון לרפואה. במה דברים אמורים, כשיש אחר לעשות. אבל אם אין שם אחר לעשות והן מצטערין, הרי הוא מקיז וחותך כפי צרך הרפואה.


מי שנטרפה דעתו של אביו או של אמו, משתדל לנהג עמהם כפי דעתם, עד שירחם ה' עליהם. ואם אי אפשר לו לעמד מפני שנשתטו ביותר, יניחם וילך לו ויצוה לאחרים, להנהיגם כראוי להם.


אסור לאדם להכביד עלו על בניו ולדקדק בכבודו עמהם, שלא יביאם לידי מכשול, אלא ימחול ויעלים עיניו מהם. שהאב שמחל על כבודו, כבודו מחול.


אסור להכות את בנו הגדול. ואין גדלות זו תלויה בשנים, אלא הכל לפי טבעו של הבן, כל שיש לחוש שיתריס כנגדו בדבור או במעשה, אפלו אינו בר מצוה, אסור להכותו, אלא יוכיחו בדברים. וכל המכה את בנו הגדול, מנדין אותו, שהרי הוא עובר על לפני עור לא תתן מכשול.


חיב אדם לכבד אשת אביו, אף על פי שאינה אמו, כל זמן שאביו קים. וכן חיב לכבד בעל אמו, כל זמן שאמו קימת. ודבר הגון הוא לכבדם גם לאחר מיתת אביו ואמו.


חיב אדם בכבוד אחיו הגדול ממנו, בין שהוא אחיו מן האב בין מן האם. וחיב אדם בכבוד חמיו וחמותו, (כדמצינו בדוד המלך עליו השלום, שחלק כבוד לשאול המלך שהיה חמיו וקראו אבי, שאמר לו, אבי ראה גם ראה). וחיב בכבוד אבי אביו. אלא שכבוד אביו, גדול מכבוד אבי אביו.


מי שהוא רוצה באמת לכבד את אביו ואת אמו, יעסק בתורה ובמעשים טובים, שזהו הכבוד הגדול לאבות, שאומרים הבריות, אשרי לאב ואם שגדלו בן כזה. אבל אם אין הבן הולך בדרך הישר, הרי אבותיו ישאו חרפה עליו, והוא מביש אותם בבושה שאין גדולה הימנה. וכן האב שרוצה לרחם על בניו באמת, יעסק בתורה ובמעשים טובים, ויהא נוח לשמים ונוח לבריות, ויתכבדו בניו בו. אבל מי שאינו הולך בדרך הישר, גם זרעו מגנה אחריו


וגם בעון אבות, בניו מתים, כדכתיב, פוקד עון אבות על בנים. ואין אכזריות גדולה מזאת, שהוא גורם בחטאיו שימותו בניו. ואין לך מרחם על בניו, יותר מן הצדיק, כי זכותו עומדת לאלף דור.


גר אסור לקלל אביו הגוי ולא יבזהו, שלא יאמרו, באנו מקדשה חמורה לקדשה קלה, אלא נוהג בהם מקצת כבוד.


חיב אדם בכבוד רבו ויראתו יותר מבשל אביו, כי אביו הביאו לחיי העולם הזה, ורבו מביאו לחיי העולם הבא.


כתיב, מפני שיבה תקום והדרת פני זקן. זקן זה, פרושו תלמיד חכם, כמו שנאמר, אספה לי שבעים איש מזקני ישראל, (והתם ודאי בחכמה תליא מלתא, כדכתיב, אשר ידעת כי הם זקני העם ושטריו). לכן מצות עשה לקום מפני תלמיד חכם מפלג בתורה, אפלו אינו זקן בשנים ואינו רבו. וכן מצוה לקום מפני שיבה, דהינו בן שבעים שנה, ואפלו הוא עם הארץ, ובלבד שלא יהא רשע. ואפלו זקן גוי, מהדרים אותו בדברים ונותנים לו יד לסמכו.


שלשה שהיו מהלכין בדרך, הרב באמצע, והשנים לאחוריו, וכל אחד מצדד עצמו לצדדין, הגדול לימין והקטן לשמאל.


עון גדול הוא לבזות תלמידי חכמים או לשנאותן. לא חרבה ירושלים, עד שבזו בה תלמידי חכמים, שנאמר, ויהיו מלעיבים במלאכי האלהים ובוזים דבריו ומתעתעים בנביאיו, כלומר, בוזים מלמדי דבריו. וכן זה שאמרה תורה, ואם בחקתי תמאסו, מלמדי חקותי תמאסו. וכל המבזה את החכמים, אין לו חלק לעולם הבא, והוא בכלל כי דבר ה' בזה. ואסור לשמש במי שהוא שונה הלכות.


תלמיד חכם שיש לו סחורה למכר, אין מניחין לשום אדם למכר מאותה סחורה עד שימכר הוא תחלה את שלו. ודוקא בדליכא גוים דמזבני, אבל אי אכא גוים דמזבני, לא, דהא לית לה רוחא לתלמיד חכם, ואפסודי להנך בכדי לא מפסדינן.


מי שהוא מחזק לתלמיד חכם בדורו, דהינו שיודע לשא ולתן בתורה, ומבין מדעתו ברב מקומות הש"ס ופוסקים, ותורתו אמנותו, ואפלו יש לו מעט אמנות או מעט משא ומתן להתפרנס בו כדי צרכי בני ביתו ולא להתעשר, ובכל שעה שהוא פנוי מעסקיו הוא עוסק בתורה, מצד הדין הוא פטור מכל מיני מסים ומכסים, ואף על פי שהוא עשיר. ואפלו מס המטל על כל איש בפרטות, חיבים בני העיר לשלם עבורו. והכל תלוי בראות עיני טובי העיר.


תלמיד חכם המזלזל במצות ואין בו יראת שמים, הרי הוא כקל שבצבור.


כהן וישראל שהם שוים בחכמה, מצות עשה מן התורה להקדים את הכהן, שנאמר, וקדשתו, ודרשו רבותינו זכרונם לברכה, לכל דבר שבקדשה. כלומר, בכל דבר שיראה גדול, הוא מקדש, להיות ראשון לקריאת התורה, ולהיות ראש המדברים בכל קבוץ עם, לדבר ולדרוש תחלה. וכן בישיבה ידבר בראש. וכן בסעודה הוא קודם לברך המוציא וברכת המזון, ולתן לו מנה יפה תחלה לכל המסבין, אלא אם כן יש ישראל גדול ממנו בחכמה, אזי יתנו להחכם המנה היפה תחלה


אבל כשהכהן חולק איזו שתפות עם חברו ישראל, אינו צריך לתן החלק היפה, שאין זה דרך כבוד שיטול את החלק היפה. שכל הנותן עיניו בחלק היפה, אינו רואה סימן ברכה לעולם. במקום שאין כהן, טוב להקדים הלוי בכל אלו, אם הם שוים בחכמה.


אסור להשתמש בכהן אפלו בזמן הזה, וכמועל בהקדש הוא, שנאמר, וקדשתו כי את לחם אלהיך הוא מקריב. ואף עכשו, שאין לנו קרבנות, בקדשתו הוא עומד. ואם הכהן מוחל על כבודו, מתר, כי הכהנה שלו היא, ויכול למחול על כבודה ולתן רשות לישראל להשתמש בו. ומכל שכן שיכול לחלוק כבוד לישראל להקדימו בדברים הנאמרים לעיל.


חיב כל אדם לשא אשה, כדי לפרות ולרבות. ומצוה זו חלה על האדם משנכנס לשנת השמונה עשרה. ועל כל פנים לא יעבור מעשרים שנה בלא אשה, רק אם עוסק בתורה בהתמדה ומתירא לשא אשה, כדי שלא יתבטל על ידי כך מלמודו, מתר לו להתאחר. והוא, כשאין יצרו מתגבר עליו.


כיון שהוליד בן ובת, קים מצות פריה ורביה. והוא, שלא יהא הבן סריס או הבת אילונית. נולדו לו בן ובת ומתו, אם הניחו בנים, הרי זה קים מצות פריה ורביה. במה דברים אמורים, כשהיו בני הבנים בן ובת, ונולדו מן הבן ומן הבת. אף על פי שבנו הוליד בת ובתו ילדה בן, הואיל ובאים מבנו ובתו, קים מצות פריה ורביה. אבל אם אחד מהם לא הניח זרע, אף על פי שהשני הניח כמה בנים ובנות, לא קים המצוה.


אף על פי שקים מצות פריה ורביה, אסור לו לעמד בלא אשה. וצריך שישא אשה בת בנים אם אפשר לו. אך אם הוא מבין בעצמו שאינו ראוי עוד להוליד, טוב לו יותר לשא אשה שאינה בת בנים, וכן אם יש לו בנים הרבה, ומתירא שאם ישא אשה בת בנים, יבואו קטטות ומריבות בין הבנים ובין אשתו, מתר לו לשא אשה שאינה בת בנים. אבל אסור לו לישב בלא אשה משום חששא זאת.


נשא אשה ושהתה עמו עשר שנים ולא ילדה, יש לו לגרשה, ויש בזה כמה חלוקי דינים.


אשה אינה מצוה על פריה ורביה. ומכל מקום לא תעמד בלא בעל, משום חשדא.


ישתדל כל אדם לקח אשה הגונה ממשפחה הגונה. שלשה סימנים יש להם לישראל, בישנים, רחמנים, גומלי חסדים. ומי שאין לו סימנים אלו, אינו ראוי לדבק בו.


אשה כשרה, אף על פי שהוא נושא אותה בשביל הממון שיש לה, מתר. ודוקא כשנותנים לו את הממון ברצון טוב. אבל אם מעגן את עצמו וממתין עד שימצא אשה עם ממון כחפצו, או שעשה שדוכין ופסקו לו ממון הרבה וחזרו בהם והוא מעגן את כלתו בשביל זה, או שהוא מתקוטט בעבור זה, כל העושה כן, מקרי נושא אשה לשם ממון, דהוין לו בנים שאינם מהגנים, ואינו מצליח, ואין זווגו עולה יפה


כי הממון שהאדם לוקח עם אשתו, אינו ממון של ישר, אלא כל מה שיתן לו חמיו וחמותו, יקח בעין טובה, ואז יצליח.


עם הארץ, לא ישא בת כהן, שאין זווגם עולה יפה. ומאן דקפיד, יש לו לדקדק שלא ישא אשה ששמה כשם אמו.


מצוה לשא בת אחותו או בת אחיו. אבל שאר קרובה, בין שהיא קרובה לו או לאשתו שמתה או שגרשה או שהיא קרובה לאשה שחלץ לה, לא ישא בלי שאלת חכם.


לעולם יהא אדם זהיר בכבוד אשתו, שאין ברכה מצויה בביתו של אדם אלא בשביל אשתו, וכך אמרו לבני דורם, כבדו את נשותיכם כדי שתתעשרו (עין לעיל סימן סג סעיף א).


אסור לשהות עם אשתו אפלו שעה אחת בלא כתבה. ואם אבדה הכתבה, צריך לזהר מאד, שילך מיד לבית הדין לכתב לה כתבה אחרת.


כהן אסור בגרושה, בזונה, בחללה, ובחלוצה. זונה, הינו אפלו נבעלה באנס בעילת אסור, ונעשתה זונה ואסורה לכהן. וחללה, הינו שנולדה מכהן שנשא אשה האסורה לו.


כל אשה שנתאלמנה או שנתגרשה, לא תנשא לאיש אחר עד שתמתין תשעים יום, חוץ מיום הגרושין או מתת בעלה, וחוץ מיום הנשואין ואפלו אם היא אשה שאינה ראויה ללדת. ואפלו היה בעלה הראשון במדינת הים או חבוש בבית האסורין, אין חלוק. ואפלו הפילה נפל בינתים, לא מהני לה. ואפלו להתקשר בשדוכין, אסורה, אלא אם כן ישבע המשדך, שלא יכנס לתוך ביתה תוך הזמן. אבל המחזיר גרושתו, אינו צריך להמתין.


אם היא מעברת או מיניקה, לא תנשא לאיש אחר, עד שיהא לולד ארבעה ועשרים חדש. ואפלו ילדה לאחר שנתגרשה או שנתאלמנה, ולא התחילה להניק, צריכה להמתין. ואם יש איזה ענין גדול בדבר, יעשו שאלת חכם.


אשה שמתו לה שני אנשים, לא תנשא לשלישי בלי שאלת חכם.


אשה ששמעה שמת בעלה במקום אחר, אפלו שמעה מכמה אנשים כשרים, לא תנשא בלי שאלת חכם.


הנחשד על אשת איש וגרשה בעלה או שמת, הרי זו אסורה לזה הנחשד. שכשם שנאסרה לבעל, כך נאסרה לבועל. ואפלו גרשה בעלה רק מחמת דבר מכער ששמע עליה עם הנחשד, אסור להנחשד שישא אותה.


הנחשד על נכרית ונתגירה, לא ישאנה.


נכרי הבא על בת ישראל ואחר כך נתגיר, לא ישאנה.


המגרש את האשה כדי שישא אותה חברו, אפלו לא התנה עמה בפרוש, אלא שנכר שנתגרשה בשביל זה, אסור לו שישא אותה.


אותן שאמרו רבותינו זכרונם לברכה, שלא ישא אותן, אפלו באותו מבוי שהוא דר, לא תדור היא.


מי ששמע על אשתו שזנתה, אף על פי שאין הדבר ברור לו, צריך לעשות שאלת חכם, אם מתר לו לדור עמה.


אשה שנתגרשה משום פריצות, אין ראוי לאדם כשר שישאנה.


אשה רעה בדעותיה, שהיא בעלת מריבה, ושאינה צנועה כבנות ישראל הכשרות, מצוה לגרשה, אפלו בזווג ראשון.


מצות חכמים, שישיא אדם בניו ובנותיו סמוך לפרקן, שאם יניחן, יבואו לידי זנות או לידי הרהור. ועל זה נאמר ופקדת נוך ולא תחטא. וכן מצות חכמים על בני ישראל, שמי שרואה שאשתו אינה הולכת בדרך ישרה ויש לה איזו קרבות עם אנשים אחרים, שיוכיח אותה ויזהיר אותה בינו לבינה בנחת ובדרך טהרה, כדי להסיר את המכשול ולהדריכה בדרך ישרה. אבל אל יאמר לה בפרוש, אל תסתרי עם פלוני, ואפלו בינו לבינה, (מאחר שעכשו אין לנו מי סוטה, ויש בזה מבוכה)


וכל מי שאינו מקפיד על אשתו ועל בניו ועל בני ביתו ומזהיר ופוקד דרכיהם תמיד עד שידע שהם שלמים מכל חטא ועון הרי זה חוטא, שנאמר, וידעת כי שלום אהלך ופקדת נוך ולא תחטא.


אסור לעשות שתי חפות לשני אחים או לשתי אחיות ביום אחד, משום דאין מערבין שמחה בשמחה. ויש אומרים, דאפלו בשבוע אחד אין לעשותן, וראיה מיעקב אבינו, דכתיב, מלא שבע זאת (עין טורי זהב ובאר היטב אורח חיים סימן תקמו סעיף קטן א).


נוהגין שהחתן והכלה מתענין ביום חפתן, מפני שבאותו יום מוחלין להם עונותיהם. ואומרים בתפלת המנחה עננו, כמו בשאר תעניות. ונוהגין במדינות אלו, שאין מתענין אלא עד לאחר החפה. ואם נתאחרה החפה בלילה, אזי לאחר צאת הכוכבים, יכולים לאכל איזה דבר, ובלבד שלא ישתו משקה המשכר.


בראש חדש, ובאסרו חג דשבועות, ובחמשה עשר באב, ובחמשה עשר בשבט, וכן בחנכה, ובשושן פורים, אין מתענין. אבל בניסן, אפלו בראש חדש ניסן, מתענין. וכן בל"ג בעמר, ובימים שבין ראש חדש סיון לשבועות, ובימים שבין יום הכפורים לסכות, מתענין.


בימים שאין מתענין, צריכין לזהר שלא לרדף אחרי מותרות מאכל ומשתה. ומכל שכן שיזהרו מאד ממשקה המשכר, (כי יש אומרים, טעם התענית, משום דחישינן שמא ישתכרו ולא תהא דעתם מיושבת).


צריכין החתן והכלה לקדש עצמם במאד מאד בהכנסם לחפה, ויעשו תשובה ביום ההוא, ויפשפשו במעשיהם מיום הולדם עד היום הזה, ויתודו ויבקשו מחילה וסליחה וכפרה מהשם יתברך, ויהיו מודים ועוזבים, ויתחרטו חרטה גמורה בשברון לב, ויעשו הסכמה חזקה מהיום והלאה לעבוד את ה' באמת ובתמים ולהיותם קדושים וטהורים


ואחר כך יכנסו לחפה, ויתפללו שהקדוש ברוך הוא ישרה שכינתו ביניהם, וכמו שאמרו חכמינו זכרונם לברכה, איש ואשה, שכינה ביניהם (של"ה דף קא ע"ב, וע"ש עוד) ונוהגין שאומרים הודוי בתפלת מנחה, כמו בערב יום הכפורים.


נוהגין לעשות החפה תחת השמים לסימן ברכה, כה יהיה זרעך ככובבי השמים. וכן נוהגין שאין נושאין נשים אלא במלוי הלבנה, לסימן טוב (ועין לקמן סימן קסו סעיף ג)


כשר הדבר שלא תנשא, עד שתטהר. ועכשו המנהג שלא לדקדק (ועין לקמן סימן קנט סעיף י) ומכל מקום טוב להודיע להחתן קדם החפה, שהיא נדה (ועין לקמן סימן קמט סעיף יא).


המנהג במדינות אלו בנשואי בתולה, שחשובי העיר פורסין סודר על ראש הכלה, ומברכים אותה ואומרים לה, אחותנו, את היי לאלפי רבבה. וחפה קורין מה שאחר כך פורסין יריעה על גבי כלונסאות, ומכניסין תחתיה החתן והכלה ברבים, ומקדשה שם, ומברכין שם ברכות ארוסין ונשואין. אבל עקר החפה הוא היחוד, שיתבאר אם ירצה השם בסימן שאחר זה.


השושבינים מלבישים את החתן בקיטל, כדי שיזכר את יום המיתה ויתעורר בתשובה. גם נוהגין לתת אפר בראש החתן במקום הנחת התפלין (ועין לעיל סימן קכו סעיף ב). גם נוהגין שהאבות והקרובים אנשי צורה מברכים את החתן ואת הכלה ומתפללים עליהם, שזווגם יעלה יפה.


אחר כך מוליכין את החתן תחת החפה, (שפורסין יריעה על גבי כלונסאות, שאנו קורין חפה), ומעמידין אותו פניו למזרח, ושליח הצבור מנגןכמנהג המקום, והשושבינות מוליכות את הכלה, והשושבינים ואנשים חשובים הולכים לקראתה. וכשמתקרבים אליה, חוזרים לאחוריהם לחפה, והשושבינות מביאות את הכלה ומסובבות עמה שבע פעמים את החתן, ושליח הצבור מנגן גם כן כפי המנהג


אחר כך מעמידין את הכלה לימין החתן, והמברך מצדד את עצמו ופניו למזרח.


עקר החפה הוא מה שאחר הקדושין מוליכין את החתן והכלה לחדר מיחד, ואוכלים שם יחד במקום צנוע. ויש למנע, שלא יכנס לשם שום אדם, כדי שיהיה יחוד גמור, וזוהי החפה הקונה ועושה נשואין.


בבתולה, קונה יחוד זה, אף על גב דאינו ראוי לביאה, כגון שהיא נדה, או שבני אדם נכנסין ויוצאין שם. (וכשהיא נדה, בעל כרחו צריכין שיהיו בני אדם נכנסין ויוצאין שם, דאם לא כן, אסורין להתיחד קדם ביאה ראשונה).


אבל באלמנה, אינו קונה אלא יחוד הראוי לביאה, דהינו שהיא טהורה ואין אדם נכנס לשם.


אין עושין קנין בשבת. ולכן אם הנשואין בערב שבת, צריכין לזהר מאד שיהיה יחוד הקונה קדם שבת. ואזי כשנעשה היחוד הקונה מבעוד יום, מתר לבוא עליה באה ראשונה בשבת, בין בבתולה בין באלמנה. אבל אם לא נעשה היחוד הקונה מבעוד יום, אז אסור לבוא עליה בשבת ביאה ראשונה, משום דהביאה עושה את הקנין, ואין קונין בשבת (דין בעילת בתולה, עין לקמן סימן קנז)


קדם ברכת המזון בעשרה אומר המברך, דוי הסר וכו'. ואומרים שהשמחה במעונו. ויש לומר, שאכלנו משלו בלא וא"ו, ולא ושאכלנו משלו. ואחר ברכת המזון לוקח כוס שני ואומר עליו שש ברכות, ואחר כך מברך על הכוס של ברכת המזון בורא פרי הגפן. וטוב שלא למלאת את הכוס לשש הברכות עד לאחר ברכת המזון. צריכין לזהר שלא יאכלו אנשים ונשים בחדר אחד. שאם אוכלים אנשים ונשים בחדר אחד, אין אומרים שהשמחה במעונו, כי אין שמחה כשיצר הרע שולט.


בחור שנשא בתולה או אלמנה, וכן אלמן שנשא בתולה, מברכין כן בסעודה הראשונה שאחרי הנשואין, אפלו לא אכלוה ביום, רק בלילה שלאחר יום הנשואין, או אפלו ביום שלאחריו, (משום דהסעודה הראשונה הוי כפנים חדשות). אבל אחר הסעודה הראשונה, וכן בכל שבעת ימי המשתה, אם באו פנים חדשות, מברכין כן.


וכשאין פנים חדשות, אם סועדים עם החתן אנשים שאינם מבני ביתו מחמת שמחת מרעות, אין אומרים דוי הסר וכו', ואומרים נודה לשמך וכו', והשמחה במעונו. ואחר ברכת המזון, לוקח כוס שני ואומר ברכת אשר ברא ששון ושמחה וכו', ואחר כך לוקח הכוס של ברכת המזון ואומר עליו בורא פרי הגפן, ולזה אינו צריך עשרה, רק גם בשלשה, מברכין. אבל אם אינו סועד רק עם בני ביתו לבד, אינו אומר כלום מזה.


אלמן שנשא אלמנה, אם אכלו סעודה הראשונה ביום הנשואין, אף על פי שנמשכה הסעודה גם בלילה, מברכין, כמו שכתבתי בסעיף א. אבל אם לא אכלו עד הלילה, אי איכא אנשים שאוכלים מחמת שמחת מרעות, מברכין, כמו שכתבתי בסעיף ג (ואפלו איכא פנים חדשות), וכן בכל הסעודות שלשה הימים הראשונים.


פנים חדשות מקרי, אם בא לשם אדם מחמת שמחת מרעות, ורוצים להרבות בשבילו, ואף על פי שאינו אוכל. שבת ויום טוב ראשון ויום טוב שני, הוי כפנים חדשות. ודוקא סעודת הלילה וסעודת שחרית. אבל סעודה שלישית, לא הוי כפנים חדשות, אלא אם החתן דורש.


אם אדם מזמין את החתן ואת הכלה לאכל שם, אם מיחדין להם שם חדר בפני עצמם, שיכולין להיות ביחד לבד ולשמח שם, הוי שם כמו חפה דדהו ומברכין שם שבע ברכות. ואם לאו, אין מברכין אפלו אשר ברא וכו', ושהשמחה במעונו.


בני החפה שנחלקו לחבורות הרבה, אפלו לבתים שאינם פתוחים למקום שהחתן שם, מכל מקום מברכים בכל חבורה וחבורה ברכות אלו, כיון שאוכלים מסעודה שהתקינו לחפה. אבל השמשים האוכלים אחר סעודת נשואין, אין מברכין ברכות אלו.


מחזיר גרושתו, אין אומרים שהשמחה במעונו. ובסעודה הראשונה ביום הנשואין, אומרים שבע ברכות, ומכאן ואילך אין אומרים כלום.


מצוה לשמח חתן וכלה ולרקד לפניה ולומר, שהיא נאה וחסודה (מלשון ותשא חן וחסד לפניו). ומצינו, שרבי יהודה בר אלעי היה מרקד לפני הכלה.


אסור להסתכל בכלה, אבל מתר להסתכל בתכשיטין שעליה ובפריעת ראשה.


יש נוהגין, שאם הכלה היתה טמאה בשעת הנשואין, אז אחר כך בליל טבילתה עושין סעודה ומזמינים גם אנשים אחרים. ואין זה נכון. ויש לבטל מנהג זה, משום צניעות. אך אם עושים עושים קצת סעודה לאנשי הבית ואומרים שהשמחה במעונו, אין למחות. אבל שבע ברכות, אסור לברך, רק באפן שנתבאר לעיל (עין תשובה מאהבה חלק ראשון סימן סב)


הנושא בתולה, צריך לשמח עמה שבעה ימים, ונקראים שבעת ימי משתה. לא יעשה מלאכה, ולא ישא ויתן בשוק, אלא אוכל ושותה ושמח עמה, בין אם הוא בחור או אלמן. ואפלו היא מוחלת, מכל מקום אסור בעשית מלאכה. ואסור לצאת יחידי בשוק. והנושא בעולה, אם הוא אלמן, לכלי עלמא אינו צריך שמחה אלא שלשה ימים. ואם הוא בחור, יש אומרים דצריך לשמוח עמה שבעה ימים, כיון שמברכין בשבילו שבע ברכות


ומכל מקום בזה אשה יכולה למחל על שמחתה (חתן שחלה תענית צבור בשבעת ימי המשתה שלו, עין לעיל סימן קכא סעיף ז וסימן קמא סעיף ב).


הנושא אשה, צריך לעמוד בעירו שנה תמימה לשמוח עמה, שנאמר, לא יצא בצבא וגו' נקי יהיה לביתו שנה אחת ושמח את אשתו. אבל האשה, יכולה למחול.


ראוי לאדם להרגיל את עצמו בקדשה יתרה ובמחשבה טהורה ובדעת נכונה בשעת תשמיש. לא יקל ראשו עם אשתו, ולא ינבל פיו בדברי הבאי אפלו בינו לבינה. הרי הכתוב אומר, ומגיד לאדם מה שחו, ואמרו רבותינו זכרונם לברכה, אפלו שיחה קלה שבין איש לאשתו, מגידין לו בשעת הדין. לא יספר עמה בשעת תשמיש ולא קדם לכן, אלא מה שהוא צריך בענין תשמיש. ואם היו בכעס שאסור לשמש אז עמה, יכול לדבר עמה לרצותה שתתפיס. וישמש בהצנע האפשרי


וישמש בהצנע האפשרי. הוא למטה והיא למעלה, זהו דרך עזות. שמשו שניהם כאחד, זהו דרך עקש. אמרו עליו על רבי אליעזר, שכל כך היה משמש באימה וביראה, עד שהיה דומה כאלו כפאו שד.


בשעת הזווג, יש לו להרהר בדברי תורה ובשאר דבר שבקדשה. ואף על פי שאסור לקרות בפיו, הרהור מתר ומצוה, כי הרהור אינו כדבור לענין זה. אף על פי דבמבואות המטנפים אסור אפילו להרהר בדבר שבקדשה, זהו משום דבעינן והיה מחניך קדוש. אבל היכא דהאסור הוא משום ערוה, מדכתיב ערות דבר דרשו רבותינו, זכרונם לברכה, דבור אסור, הרהור מתר.


אסור לשמש לאור הנר, אף על פי שמאפיל בטליתו. אבל אם עושה מחצה גבוהה עשרה טפחים לפני הנר, מתר (ועין לעיל סימן פ סעיף עו). וכן אסור לשמש ביום, אלא בבית אפל. ובלילה, אם הלבנה מאירה עליהם, אף על פי שמאירה לתוך הבית, מאפיל בטליתו, ומתר. וכן אם יש נר בחדר אחר, ומאיר לחדר זה, צריך האפלת טלית.


אסור לאדם לשמש מטתו בפני כל אדם אם הוא נעור, ואפלו על ידי הפסק מחצת עשרה. ובפני תינוק שאינו יודע לדבר, מתר.


אסור להסתכל באותו מקום, שכל המסתכל שם, אין לו בשת פנים, ועובר על והצנע לכת, ומעביר הבושה מעל פניו. שכל המתביש, אינו חוטא, דכתיב, ובעבור תהיה יראתו על פניכם, זו הבושה, לבלתי תחטאו. ועוד, דקא מגרה יצר הרע בנפשה. וכל שכן הנושק שם, שעובר על כל אלה, ועובר גם על בל תשקצו את נפשותיכם.


בית שיש בו ספר תורה, אסור לשמש שם, אלא צריך שיוציאו לחדר אחר. ואם אין לו חדר אחר, יעשה לפניו מחיצה גבוהה עשרה טפחים. ותהא מחיצה סתומה, שלא יראה ספר התורה. והיריעה שסביב המטה לא חשיבה מחצה, כיון שהיא נדה, אלא אם כן קשר אותה מלמטה (ועין לעיל סימן פ סעיף עו). ובתפלין וחמשים ושאר כתבי הקדש, כגון גמרא ומדרשים ומפרשיהם, בין שהם בכתב בין שהם בדפוס, יכול להניחן בכלי תוך כלי. ודוקא כשהכלי השני אינו מיחד להם


אבל כלים המיחדים להם, אפלו הם עשרה, כלם כחד חשיבי. ואם פרש איזה מכסה על הארגז שהספרים בו, חשוב ככלי בתוך כלי. וכן המזוזה, אם היא קבועה בפנים החדר, צריכין לכסותה בשני כסויין, שתהא ככלי תוך כלי, והשם יהא גם כן מכסה. וכסוי זכוכית, לא מהני, דצריך שלא יהא נראה.


לא יהא רגיל ביותר עם אשתו, אלא בעונה, שהוא חיב לפרע לה עונתה, דכתיב, ועונתה לא יגרע. האנשים הבריאים והמענגים שפרנסתן במקומם ברוח ואין פורעין מס, עונתן בכל לילה. הפועלים שעושים מלאכה בעירם, עונתן שתי פעמים בכל שבוע. ואם עושין מלאכה בעיר אחרת, עונתן פעם אחת בשבוע. וכן הסוחרים שיוצאין לכפרים עם חמורים להביא תבואה למכור וכן כיוצא בהם, עונתן פעם אחת בשבוע


והמביאים חבילות על הגמלים ממקום רחוק, עונתן פעם אחת בשלשים יום. ועונת תלמידי חכמים מליל שבת לליל שבת. וצריך לקים את העונה גם כשהיא מעברת או מיניקה. ולא יבטל עונתה, אלא מדעתה כשהיא מוחלת לו וכבר קים מצות פריה ורביה. ואם מונע עונתה כדי לצערה, עובר בלא תעשה, שנאמר, ועונתה לא יגרע.


כל אדם צריך לפקד את אשתו בליל טבילתה ובלילה שלפני יציאתו לדרך, אם אינו הולך לדבר מצוה. וכל שרואה שאשתו משדלתו ומרצה אותו ומקשטת עצמה לפניו כדי שיתן דעתו עליה, חיב לפקדה אפלו שלא בשעת עונתה, והוין לה בנים הגונים. אבל אם תבעתו בפה ממש, היא חצופה והרי היא כזונה ואסור לקימה.


ואף כשהוא אצלה, לא יכון להנאתו, אלא כאדם שהוא פורע חובו, שהוא חיב בעונתה, ולקים מצות בוראו, שיהיו לו בנים עוסקים בתורה ומקימים מצות בישראל. וכן אם הוא מכון לתקון הולד, דאמרו רבותינו זכרונם לברכה, שלשה חדשים (מהריון) תשמיש קשה לאשה וקשה לולד. אמצעים, קשה לאשה ויפה לולד. אחרונים, יפה לאשה ויפה לולד, שמתוך כך יצא מלבן ומזרז שפיר דמי


ואם הוא מכון לגדר עצמו בה כדי שלא יתאוה לעברה, כי רואה יצרו גובר ומתאוה אל הדבר ההוא, גם בזה יש קבול שכר. אך יותר טוב היה לו לדחות את יצרו ולכבוש אותו, כי אבר קטן יש באדם. מרעיבו, שבע. משביעו, רעב. אבל מי שאינו צריך לדבר, אלא שמעורר תאותו כדי למלאת תאותו, זו היא עצת יצר הרע.


מי שנוח לו, יש לו לזהר, שלא לשמש לא בתחלת הלילה ולא בסופו אלא באמצעיתו. לא יגע באמה אפלו לצרך זווג, עד שיטול ידיו כראוי, דהינו שלש פעמים בסרוגין, כמבאר בסימן ב.


אסור לשמש בשוקים וברחובות ובגנים ובפרדסים, אלא בבית דירה, שלא יהיה כדרך זנות.


כשיש חס ושלום רעב במדינה, שהוקרה התבואה בכפל, אף על פי שהוא יש לו תבואה בתוך ביתו, או שיש חס ושלום שאר צרה, אסור לשמש מטתו כי אם בליל טבילתה. ולחשוכי בנים, מתר בכל עונה.


לא ישמש עם אשתו אלא מרצונה. אבל כשאינה מרצה, לא ישמש עמה, ומכל שכן דאסור לאנסה. וכן לא ישמש כשהיא שנואה לו או שהוא שנוי לה דאמרה לה לא בעינא לך, אף על פי שרצויה בתשמיש. וכן אם גמר בלבו לגרשה והיא אינה יודעת, אף על פי שאינה שנואה לו, אסור לשמש עמה. גם לא ישמש עמה כשהיא ישנה ממש. גם לא ישמש כשהוא שכור או היא שכורה.


אכסנאי, אסור לשמש. ואם יחדו לו ולאשתו בית מיחד, מתר, ובלבד שלא יישן על סדין של בעל הבית.


מדרכי הרפואה, שלא לבעל לא כשהוא שבע ולא כשהוא רעב, אלא כשיתעכל המזון שבמעיו. ולא יבעל מעמד, ולא מישב, ולא ביום שנכנס למרחץ, ולא ביום הקזה, ולא ביום יציאה לדרך או ביאה מן הדרך כשהולך ברגליו, ולא לפניהם ולא לאחריהם.


לא ישמש על מטה שיש שם תינוק לרגליהם, כשאין התינוק בן שנה. כשיוצא מבית כסא קבוע, לא ישמש עד לאחר שעה. אשה מיניקה, לא תשמש אלא בשעה שהתינוק ישן, ואחר כך לא תיניקהו עד לאחר שני שלישי שעה, אם לא כשהתינוק בוכה. הוא ט' רגעים ולכל היותר י"ב רגעים (מסגה"ש).


שכבת זרע היא כח הגוף ומאור העינים. וכשתצא ביותר, הגוף כלה וחייו אובדים. וכל השטוף בבעילה, זקנה קופצת עליו, וכחו תשש, ועיניו כהות, וריח רע נודף מפיו, ושער ראשו וגבות עיניו וריסי עיניו נושרים, ושער זקנו ושחיו ושער רגליו רבה, ושניו נושרות, והרבה כאבים חוץ מאלו באים עליו. אמרו חכמי הרופאים, אחד מאלף, מת משאר חלאים, והאלף מרב תשמיש. לפיכך צריך האדם לזהר.


אסור להוציא זרע לבטלה. ועון זה חמור מכל עברות שבתורה. ואלו שמנאפים ביד ומוציאים זרע לבטלה, לא די להם שאסור גדול הוא, אלא שהעושה זאת, הוא בנדוי, ועליהם נאמר, ידיכם דמים מלאו, וכאילו הורג את הנפש. וראה מה שכתב רש"י בפרשת וישב בער ואונן שמתו בחטא זה. ולפעמים בענש זה, חס ושלום, בניו מתים כשהם קטנים, או שיהיו רשעים, והוא בא לידי עניות.


אסור לאדם שיקשה את עצמו לדעת, או שיביא את עצמו לידי הרהור אשה. ואם בא לו איזה הרהור, יסיע את לבו מדברי הבאי לדברי תורה, שהיא אילת אהבים ויעלת חן. ואין מחשבת עריות מתגברת אלא בלב פנוי מן החכמה. ויזהר מאד שלא יבוא לידי קשוי. לפיכך אסור לאדם לישן על ערפו ופניו למעלה, או לישן ופניו למטה, אלא יישן על הצדדין, שלא יבוא לידי קשוי. ולא יישנו שני רוקים יחד. ולא יסתכל בבהמה חיה ועוף כשמזדקקין זכר לנקבה


ואסור לרכב על בהמה בלא אכף.


כשמשתין, אסור לאחז במילה להשתין. ואם הוא נשוי ואשתו עמו בעיר והיא טהורה, מצד הדין מתר לו, דכיון שיש לו פת בסלו, אינו בא לידי הרהור וחמום. אך ממידת חסידות, להחמיר. ושלא לצרך השתנה, גם מצד הדין אסור לו.


בסעודת הלילה, לא ירבה באכילה ובשתיה, ולא יאכל דברים המחממים את הגוף, כגון בשר שמן וכל מאכלי חלב וגבינה וביצים ושום. גם לא ישתה משקה המחמם, כי דברים אלו גורמים לחטא זה.


מי שראה, חס ושלום, קרי בלילה, כשנעור משנתו, יטול ידיו ויאמר בשברון לב, רבונו של עולם, עשיתי זאת שלא בכונה, רק בהרהורים רעים ובמחשבות רעות. לכן יהי רצון מלפניך, ה' אלהי ואלהי אבותי, מחק ברחמיך הרבים עון זה, ותצילני מהרהורים רעים וכיוצא בהם לעולם ועד, אמן וכן יהי רצון.


הרוצה לשמר את עצמו מחטא זה, ישמר את פיו מנבול פה, משקרים, מרכילות ומלשון הרע ומלצנות. וכן ישמר את אזנו משמע דברים כאלו. גם יהא זהיר לקים נדריו, ולא ירבה בדאגה, וגם יהא זהיר מהרהורים רעים. וקדם שהולך לישן, יעסק בתורה, או יאמר ארבעה מזמורי תהלים הראשונים (עין לעיל סימן קלב סעיף ה), ויזהר שלא לישן בחדר יחידי.


תקונים למי שנכשל בחטא זה כתובים בספר יסוד יוסף, אשר לקט ואסף מספרים קדושים וקדמונים. ואכתב פה קצת מהם בקצור, להדר להיות סנדק, שימולו ילדים על ברכיו, ובפרט להיות סנדק אצל עניים, להרבות בצדקה לעניים, לשמר שבת כהלכתה ולענגה ולהדליק נרות הרבה, לכבד ולאהב לומדי תורה, להתפלל בכונה ובבכי, לבחור במדת הענוה. וכאשר ישמע שמחרפים אותו, ישתק וימחל


כאשר יעשה איזו מצוה, יעשה בכח ובזריזות עד שיתחמם בה, ובפרט בעשית המצות לפסח. לגדל בניו לתלמוד תורה ולהדריכם ביראת שמים. לגדל יתום בתוך ביתו, ויתנהג עמו כמו עם בנו. לעסק במצות הכנסת כלה. לעלות לתורה לכל הפחות פעם אחת בכל חדש, ויברך הברכות בקול רם. גם יסתכל בתורה ויקרא בלחש עם הקורא. להיות מן העשרה הראשונים בבית הכנסת. לעמד בחצות לילה לעשות תקון חצות בבכי


ואם אי אפשר לו לקום בחצות הלילה, יעשה אחר כך תקון חצות. לאהב שלום ולרדף שלום (עין לקמן בס' קצ"ח ס"ז).


אסור להתיחד עם שום אשה, בין ילדה בין זקנה, בין ישראלית בין גויה, בין קרובתו בין אינה קרובתו, חוץ מן האב שמתר להתיחד עם בתו, והאם עם בנה, והבעל עם אשתו, אף על פי שהיא נדה. (וכלה שהיא נדה, עין לקמן סימן קנז).


אם היתה אשתו שמה, מתר לו להתיחד גם עם אחרת, מפני שאשתו משמרתו. אבל ישראלית, לא תתיחד עם גוי, אפילו אשתו עמו. ואפלו הם הרבה גוים ונשותיהם עמהם, לא תתיחד עמהם.


אשה אחת, מתיחדת עם שני אנשים כשרים. ודוקא בעיר וביום. אבל בשדה, או בלילה אפילו בעיר, בעינן שלשה אנשים כשרים. ועם פריצים, לעולם לא תתיחד, אפלו הם כמה, אלא אם כן נשותיהם עמהם. ואיש אחד, עם שתי נשים אסור להתייחד. ועם שלש או יותר, יש מתירין אם אין אמנותו או סחורתו בדברים המיחדים לנשים. ויש אוסרין בכל ענין.


אשה שבעלה בעיר, אין חוששין להתיחד עמה, מפני שאימת בעלה עליה.


בית שפתחו פתוח לרשות הרבים, אין שם אסור יחוד ביום ובתחלת הלילה, כל זמן שבני אדם עוברים ושבים ברחוב. ואם היה זה רגיל בה, כגון שגדלה עמו, או שהיא קרובתו, או שבעלה הזהיר אותה שלא תתיחד עמו, הרי זו לא תתיחד עמו, אפלו בעלה בעיר, ואפלו בבית שהפתח פתוח לרשות הרבים.


תינקת שהיא פחותה משלש שנים, מתרין להתיחד עמה. וכן תינוק פחות מתשע שנים, מתר לאשה שתתיחד עמו.


מי שאין לו אשה, לא יהא מלמד תינוקות, מפני שאמותיהן באות לבית הספר, ונמצא מתיחד עם אשה. ואינו צריך שתהיה אשתו שרויה עמו בבית הספר, אלא שתהא עמו בעיר, אפלו היא בביתה והוא מלמד במקומו. אבל אשה לא תלמד תנוקות, אפלו יש לה בעל בעיר, אלא אם הוא דר עמה באותו בית (ט"ז יו"ד סימן רמה), מפני אבותיהם שמביאים את בניהם.


צריך האדם להתרחק מן הנשים מאד מאד. אסור לקרץ בידיו או ברגליו ולרמז בעיניו לאשה. ואסור לשחוק עמה, להקל ראשו כנגדה או להביט ביפיה. ואסור להריח בבשמים המיחדים לאשה. וכל שכן כשהיא אוחזתן בידיה או שהן תלויין עליה. ואסור להסתכל בבגדי צבעונין של אשה שהוא מכיר אותה, אפלו הבגדים אינם עליה, שמא יבוא להרהר בה. פגע אשה בשוק, אסור להלך אחריה, אלא רץ, שתשאר לצדדין או לאחריו. ולא יעבור בפתח זונה, אפלו ברחוק ארבע אמות


והמסתכל אפלו באצבע קטנה של אשה ונתכון להנות ממנה, עונו גדול מאד. ואסור לשמע קול זמר של אשה או להסתכל בשערה.


אין שואלין בשלום אשה כלל. ואפלו על ידי בעלה, אסור לשלח לה דברי שלומים. ולכן כשכותב אגרת לחברו, אסור לכתוב, ולומר שלום לזוגתך. אבל מתר לשאל לבעלה או לאחר, איך שלומה. וכן מתר לכתב לחברו, הודיעני משלום זוגתך.


המחבק או המנשק אפלו אחת מן הקרובות, שאין לו שום הנאה, הרי זה עושה אסור, שאין קרבים לערוה כלל, חוץ מן האב עם בתו והאם עם בנה, שהם מתרין בחבוק ונשוק.


אין לנהג אפלו עם אשתו בדברים של חבה, כגון לעין ברישה וכדומה בפני אחרים, שלא יבוא הרואה לידי הרהור.


אסור לאיש שידור בבית חמיו, אלא כשיש לו חדר מיחד לשכיבה.


כבר האריכו גדולי ישראל זכרונם לברכה בספריהם הקדושים בתוכחות מוסרים על המנהג הרע באיזה מקומות שאינן בני תורה ויראה, שמתקרבים החתן עם הכלה בחיבוק ונשוק, וכן עושין רקודים בחורים עם בתולות יחד. ומלבד האיסור הגדול, אסור נדה, שהרי כל הבתולות מסתמא נדות הן, ואין חלוק באיסור נדה בין פנויה לנשואה, וכל הנוגע בה דרך חבה, חיב מלקות, עוד מגרה יצר הרע בנפשה, ומביא את עצמו לידי קשוי לדעת והוצאת זרע לבטלה, רחמנא לצלן


ובודאי כל מי שיש בידו למחות, צריך להתאמץ בכל כחו למחות, ולכל הפחות צריך כל איש אשר יראת ה' בלבבו, להיות שורר בביתו ולהשגיח על בני ביתו, שיתרחקו מן הכעור הגדול הזה. וכל מי שיש בידו למחות ואינו מוחה, חס ושלום, הוא נתפס בעון זה. וכל המציל את אחרים מן החטא, הציל את נפשו וטוב לו.


אשה שהוא רוצה לשא אותה, מתר לו וראוי לו לראותה אם היא לרצונו. אבל לא יסתכל בה דרך זנות. ועל זה נאמר, ברית כרתי לעיני, ומה אתבונן על בתולה.


מי שגרש את אשתו מן הנשואין, לא תדור עמו בחצר. ואם הוא כהן, וכן אפלו אם הוא ישראל, והיא נשאת לאחר ונתגרשה גם ממנו, וכן מי שגרש את אשתו משום שהיא אסורה לו, כל אלו צריכין הרחקה יתרה, ולא תדור עמו במבוי, אם הוא מבוי סתום. אבל במבוי מפלש שדרך הרבים עובר ביניהם, מתרים לדור. וגרושה שנשאת ודרה עם בעלה השני, אלו צריכין עוד הרחקה יתרה, ולא תדור עם בעלה הראשון בכל השכונה. בכל אלו ההרחקות, היא נדחית מפניו


אך אם היתה החצר שלה, הוא נדחה מפניה.


מתר לאדם לזון גרושתו, ומצוה היא יותר מבשאר עני, שנאמר, ומבשרך לא תתעלם. ובלבד שלא יהא לו עסק עמה, רק יזונה על ידי שליח.


אמר רב ברונא אמר רב, כל הישן בקלעא (בחדר) שאיש ואשתו שרויין בה, עליו הכתוב אומר, נשי עמי תגרשון מבית תענגיה (שבושין הן ממנו). ואמר רב יוסף, אפלו באשתו נדה.


כל אשה שנעקרה ממקורה טפת דם, אפלו כל שהיא, יהיה באיזה אפן שיהיה, בין בטבעה, כדרך הנשים לראות בזמנים ידועים, או שלא בזמנה ואפלו ארע לה איזה אנס, אשר מחמת זה יצא ממקורה דם, הרי היא טמאה נדה, עד שתספר שבעה נקיים ותטבל כראוי. וכל הבא עליה בטמאתה, חיב כרת, וכן היא חיבת כרת. ועל הנגיעה דרך חבה, חיבים מלקות.


אפלו לא הרגשה שיצא דם ממקורה, אלא שמצאה כתם דם בבשרה, או בחלוקה או בסדינה או בשאר מקום, ואין לה לתלות שבא ממקום אחר, אלא שבא ממקורה, הרי היא טמאה


וכל אשה שמצאה איזה כתם, אפלו אינו אדם ממש, אלא שאינו לבן ממש, צריכה לעשות שאלת חכם, כי יש בזה הרבה חלוקי דינים בענין גדלות וקטנות הכתם, וגם בענין התליה, במה יכולין לתלותו ובמה אין יכולין לתלותו, וגם יש חלוק באיזה זמן שמצאה אותו, אם בימים שהיא טהורה או בימים הראשונים משבעה נקיים.


אשה שהרגישה שנפתח מקורה, אפלו בדקה את עצמה מיד ולא מצאה כלום, הרי היא טמאה. (וצריכין להודיע זאת לנשים, כי הרבה נשים אינן יודעות זאת). אבל אם מצאה שיצאה ממנה איזו לחה לבנה בלי שום תערבת אדמומית, הרי היא טהורה.


כתיב, ואל אשה בנדת טמאתה לא תקרב, מדכתיב לא תקרב, דרשינן, שכל מיני קריבה אסורים, שלא ישחוק ולא יקל ראשו עמה אפלו בדברים, המרגילין לעברה. אבל מתר להתיחד עמה, דכיון שכבר בא עליה, וגם יש לה התר לאחר שתטבל, לא תקיף יצרה, ולא חישינן שמא יבוא עליה באיסור.


לא יגע בה אפלו באצבע קטנה, ולא יושיט מידו לידה אפלו דבר ארך, וכן לא יקבל מידה. וכן זריקה מידו לידה או מידה לידו, אסורה.


לא יאכל עמה על השלחן, אלא אם כן יש איזה שנוי, דהינו שיהיה איזה דבר מפסיק בין קערה שלו לקערה שלה, דבר שאין דרכו להניחו שם בפעם אחרת, או שתשנה את מקומה. ואם דרכן שכשהיא טהורה אוכלין מתוך קערה אחת, ועתה אוכלין כל אחד מתוך קערה אחרת, סגי בהכי.


לא ישתה משיורי הכוס ששתתה היא. ואם הפסיק אדם אחר ביניהם, או שהורק אל כוס אחר, שרי. ואם שתתה והוא אינו יודע, ורוצה לשתות מכוס זה, אינה צריכה להגיד לו ששתתה היא ממנו. (אבל אם ידע ששתתה היא, אלא שלא ידע שהיא נדה, כתבתי בספרי לחם ושמלה, כי נראה דצריכה להגיד לו). היא מתרת לשתות משיורי כוס שלו. יש אומרים, דכשם שאסור לשתות משיורי כוס שלה, כך אסור לאכול משיורי מאכל שלה.


לא יישן עמה במטה אחת, אפלו אין המטה מיחדת לה. ואפלו כל אחד בבגדו ואין נוגעין זה בזה. ואפלו יש שוכבים בשתי מטות, והמטות נוגעות זו בזו, אסור. ואם שוכבין על הארץ, לא ישכבו פנים כנגד פנים, אלא אם כן יש מרחק רב ביניהם. והוא הדין אם ישנים בשתי מטות סמוכות זו לזו בארכן באפן שלפעמים הם פנים כנגד פנים, אף על פי שיש הפסק בין המטות, יש לאסר, אלא אם כן יש מרחק רב ביניהם


ואסור לבעל אפלו לישב על המטה המיחדת לה, ואפלו שלא בפניה. והיא, אסורה לישן על המטה המיחדת לו. אבל לישב עליה, אין להחמיר.


אסורין לישב על ספסל ארך שהוא מתנדנד. ואם אדם אחר מפסיק ביניהם, מתר. ולא ילכו בעגלה אחת או בספינה אחת, אם הולכין רק דרך טיול, כגון לגנות ולפרדסים וכיוצא בזה. אבל אם הולכין מעיר לעיר לעסקיהם, מתר. אף על פי שהן לבדם, ובלבד שישבו באפן שלא יגעו זה בזה.


לא יסתכל בשום מקום מגופה במקום שדרכה לכסות. אבל במקומות הגלויים, מתר לו להסתכל, אף על פי שהוא נהנה. אסור להריח בבשמים המיחדים לה, ואסור לשמע קול זמר שלה.


ראוי שתיחד לה בגדים לימי נדתה, כדי שיהיו שניהם זוכרים תמיד שהיא נדה. ובקשי התירו לה שתכחל ותפקס ותתקשט בבגדי צבעונין בימי נדתה, אלא כדי שלא תתגנה על בעלה.


לא תמזג לו כוס יין בפניו או להביאו לו ולהניחו לפניו על השלחן, ולא תציע לו מטתו בפניו. אבל שלא בפניו, הכל מתר, אף על פי שהוא יודע שהיא עשתה. ואסורה לצוק לו מים לרחוץ פניו ידיו ורגליו, ואפלו מים צוננים.


כשם שהיא אסורה למזג לו את הכוס, כך הוא אסור למזג לה. ולא עוד, אלא אפלו לשלח לה כוס יין המיחד לה, אפלו הוא כוס של ברכה, אסור.


אם הוא חולה ואין לו מי שישמש אותו זולתה, מתרת לשמשו שמוש שאין בו נגיעה, רק על ידי דבר אחר, אפלו להקימו ולהשכיבו ולתמכו, רק שתזהר ביותר מהרחצת פניו ידיו ורגליו והצעת המטה בפניו. ואם האשה חולה, אסור לבעלה לשמשה, אפלו בלא נגיעה, אלא אם כן בשעת דחק גדול, שאי אפשר למצא מי שישמשנה. ואם הבעל הוא רופא ואין שם רופא אחר ממחה כמוהו, מתר לו למשש לה את הדפק, כיון שאינו עושה דרך תאוה וחבה.


בכל ההרחקות הנזכרות, צריכין לזהר גם בימי לבונה, דהינו בימי ספירת שבעה נקיים, וגם אחר כך, אם נתאחרה מלטבל בזמנה, אסורים בכל הנזכר עד לאחר שתטבל.


אשה נדה, בימי ראיתה קדם ימי לבונה, נוהגין שאינה נכנסת לבית הכנסת ואינה מתפללת. אך בימים הנוראים, דהינו מיום ראשון דסליחות ולהלן שרבים מתאספים בבית הכנסת, ויהיה לה עצבון גדול אם לא תלך, מתרת ללכת ולהתפלל. וכן כשהיא משיאה את בנה או את בתה, או כשהיא יולדת שהגיע זמנה ללכת לבית הכנסת, וכיוצא בזה, מתרת.


כל וסת נקבע בשלש פעמים רצופות, שאם ראתה שלש פעמים רצופות בזמן שוה כפעם בפעם, אזי זמן זה הוא לה לוסת קבוע. יש נשים שהן קובעות וסתן בימים שוים בחדש, כגון שראתה שלש פעמים רצופות, כל פעם בראש חדש, והרי לה וסת קבוע בראש חדש. וכן אם ראתה שלש פעמים בחמשה ימים בחדש, אזי יום חמישי בחדש הוא יום וסת קבוע שלה, וזה נקרא וסת הימים, שקבעה ביום ידוע בחדש


ואף על פי שמספר הימים אשר בין ראיה לראיה אינם שוים, כי יש חדשים שאין להם רק תשעה ועשרים יום, ויש משלשים יום, מכל מקום כיון שהיא למודה לראות ביום קבוע בחדש, הוי לה יום זה וסת קבוע.


אבל רב הנשים, דרכן לקבע וסתן בהפלגות שוות, דהינו שהיא מפלגת ומחלקת בין ראיה לראיה, ימים שוים במספר. כגון שהיא רואה פעם אחת ומפסקת חמשה ועשרים יום או שלשים יום או שנים ושלשים יום וכדומה, וחוזרת ורואה. אם עשתה שלש הפלגות שוות ורצופות, הוי לה וסת קבוע. וזה נקרא וסת הפלגות. ולאחר שתפליג שוב ימים במספר אלו, אזי היום הבא הוא יום וסת קבוע שלה


וכיון שכל וסת אינו נקבע בפחות משלש פעמים, והפלגה אינה נכרת אלא בשתי ראיות, לכן לוסת הפלגות צריכות ארבע ראיות, כגון שראתה היום, והפליגה חמשה ועשרים יום וראתה, ושוב הפליגה חמשה ועשרים יום וראתה, ושוב הפליגה חמשה ועשרים יום וראתה הרי ראתה ארבע פעמים, אשר ביניהן שלש הפלגות שוות, וקבעה וסת.


ויש נשים, שאין להן יום קבוע לראות, לא בימי החדש, ולא בהפלגות שוות, אבל יש להן סימנים בגופן, כגון שדרכה היא, שקדם ראיתה היא מפהקת, דהינו, כאדם שפושט זרועותיו מחמת כבד, או כאדם שפותח פיו מחמת כבד, או כאדם שמוציא קול דרך הגרון מחמת המאכל שאכל, כל אלו עניני פהוק הן


וכן אם מתעטשת דרך מטה או דרך מעלה, או מרגשת איזה מחוש נגד טבורה או בבית הרחם, או שאחזוה צירי הקדחת, או סמרו שערות בשרה, או שראשה ואבריה כבדים עליה, כל שהחזקה שלש פעמים רצופות שבא לה אחד מן המקרים הנזכרים, ואחר כך ראתה דם, הרי זו קבעה וסת, וזה נקרא וסת הגוף. ודוקא פהוק ועטוש כמה פעמים זו אחר זו הוי סימן וסת, וקבעה בהם. אבל משום פהוק ועטוש פעם אחת, אין הוסת נקבע, כי זה דרך כל האדם


ודוקא שקבעה כל שלש הפעמים על ידי מקרה אחד. אבל אם פעם במקרה זה ופעם במקרה זה, לא הוי קביעות.


ויש שקובעות לימים או להפלגות שוות בצרוף פהוק ועטוש וכדומה. דהינו שבכל חמשה ימים בחדש, היא מפהקת או מתעטשת ואחר כך היא רואה, או כשהיא מפלגת מראיה חמשה ועשרים יום, היא מפהרת או מתעטשת ואחר כך היא רואה. וזה נקרא וסת המרכב, דהינו שהוא מרכב מיום שוה עם סימן הגוף. אם קבעה כן שלש פעמים, אזי כשמגיע היום המגבל והיא מפהקת או מתעטשת, חוששת לו


אבל ביום גרידא או בפהוק ועטוש גרידא, אינה צריכה לחוש, כיון שלא קבעה אלא בתרויהו כהדדי.


כל אשה שיש לה וסת קבוע, הרי זו שלא בשעת וסתה בחזקת טהורה, ובעלה בא עליה, ואינו צריך לשאל אותה כלום. ואפלו היא ישנה קצת, יכול לבוא עליה, ואינה צריכה בדיקה לא לפני תשמיש ולא לאחר תשמיש. ואדרבא, אין לה לבדק את עצמה בפני בעלה, שלא יהא לבו נוקפו לחשב מסתמא הרגישה, שאם לא הרגישה לא היתה בודקת. ולכן אם תבדק בפניו לפני תשמיש, אכא למיחש, שמא מחמת שיהיה לבו נוקפו יפרוש את עצמו ממנה


ואם תבדק בפניו לאחר תשמיש, אכא למיחש, שמא יהא לבו נוקפו לחשב, דמסתמא הרגישה בשעת תשמיש, ויפרוש את עצמו בפעם אחרת. ועל כן לא תבדק בפני בעלה. אבל שלא בפני בעלה, כל אשה שמרבה לבדק את עצמה, הרי זו משבחת.


אשה שאין לה וסת קבוע כלל, יש לה לבדק את עצמה לפני תשמיש ולאחר תשמיש, וגם הבעל יש לו לקנח את עצמו לאחר תשמיש ולראות אם לא נמצאת איזו טפת דם. ואך כשהיא בחזקת מסלקת מדמים, כגון מעברת לאחר שלשה חדשים, או מיניקה או זקנה, אלו אינן צריכות בדיקה.


ויש נשים שאין להן וסת קבוע ממש, אבל יש להן על כל פנים מספר ימים ידועים שבהם אינן רואות, כגון אשה שהיא מחזקת שבכל חמשה ועשרים יום לאחר ראיתה אינה חוזרת ורואה, אלא אחר כך, ואז אין לה יום קבוע, שלפעמים היא מאחרת יום או יומים או שלשה ימים, אשה כזו עד חמשה ועשרים יום, כיון שהחזקה שלש פעמים שבימים אלו אינה רואה, דינה בימים האלו כמו אשה שיש לה וסת קבוע


ובימים שלאחר כך, שהיא נבוכה בהם ואין לה בהם חזקת טהרה, אסור לבעלה (ועין יו"ד סימן קפה סעיף ב ברמ"א, ובספרי לחם ושמלה סימן קפו, לחם, סעיף קטן ו)


תנו רבנן, והזרתם את בני ישראל מטמאתם, אמר רבי יאשיה, מכאן אזהרה לבני ישראל, שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן. וכמה. אמר רבא, עונה. ועונה היא או יום או לילה. שאם זמן וסתה הוא ביום, אף על פי שרגילה לראות בסוף היום, מכל מקום נאסרה מתחלת היום. וכן אם רגילה לראות בבקר ולא ראתה, מכל מקום עדין היא אסורה כל היום עד הלילה


וכן אם וסתה בלילה, אף על פי שהיא רגילה לראות בתחלת הלילה, או שהיא רגילה לראות בסוף הלילה, מכל מקום היא אסורה כל הלילה. ולהרבה פוסקים, לא לבד בתשמש היא נאסרה, אלא גם בשאר מיני קרבות היא אסורה. וכן יש להחמיר.


יש אומרים, דעונה זו שהוא צריך לפרוש את עצמו, זוהי עונה שלפני העונה שהוסת בה, דהינו אם וסתה בלילה, אסורה גם כל היום שלפניה. ואם וסתה ביום, אסורה גם כל הלילה שלפניה. וכן יש לנהג. ואך כשהוא יוצא לדרך, או שהוא בא מן הדרך, או שחלה טבילתה בלילה שלפני עונת הוסת, לא יחמיר.


אשה שאין לה וסת קבוע, אזי תמיד יום שלשים שלאחר יום ראיתה, הוא לה כמו וסת קבוע, ונקראת עונה בינונית. כגון שראתה ביום שני פרשת נח, אזי יום רביעי פרשת תולדות הוא לה כמו וסת קבוע. ומלבד זאת, עוד צריכה לחוש לכל ראיה שתראה, אם להפלגות או לימי החדש, כאשר יבאר אם ירצה השם. וכל זמן שהיא צריכה לחוש שמא תראה, צריך הבעל לפרוש ממנה בעונה הסמוכה, כאמור.


כל אשה שראתה דם, צריכה היא לחוש, שמא גם בפעם אחרת תראה ביום ההוא ובזמן הזה. לא מבעיא אם אין לה עתה וסת קבוע, פשיטא שהיא צריכה לחוש, שמא תראה עוד בזמן הזה ותקבע וסת אלא אפלו אשה שיש לה וסת קבוע, אם ארע לה ששנתה וסתה וראתה שלא בשעת וסתה, צריכה היא לחוש גם לראיה הזאת, כי שמא תשנה וסתה לזמן אחר


אבל אם לא שנתה וסתה, אלא שארע לה גם ראיה אחרת שלא בשעת וסתה, אז אינה צריכה לחוש לראיה הזאת, דכיון דיש לה וסת קבוע, אינה צריכה לחוש לוסת שאינו קבוע.


וננקט דגמא באשה שאין לה וסת. ראתה (יום שני של) ראש חדש איר וביום חמשה ועשרים בו, צריכה היא לחוש לראש חדש סיון, כי יש לה לחוש, שמא תקבע וסתה לראש חדש (וגם ביום שני של סיון צריכה לחוש, משום עונה בינונית). בא ראש חדש סיון, (וגם יום שני של סיון) ולא ראתה, צריכה היא לחוש, שמא תקבע להפלגות


וכיון שהפליגה בין ראיה לראיה שלשה ועשרים יום (מלבד יום הראיה הראשונה ויום הראיה השניה), צריכה גם עתה למנות שלשה ועשרים יום, ואחר כך תחוש, והינו בחדש איר יש לה ארבעה ימים, תוסיף תשעה עשר יום מחדש סיון, וחוששת ליום עשרים בו. בא יום עשרים סיון ולא ראתה, חוששת ליום חמשה ועשרים בו, שמא תקבע יום חמשה ועשרים בחדש, (וגם ביום ששה ועשרים צריכה לחוש, משום עונה בינונית)


אבל לראש חדש תמוז אינה צריכה לחוש, כי ראית ראש חדש איר כבר נעקרה על ידי מה שלא ראתה בראש חדש סיון (דכל שלא קבעה בשלש פעמים, נעקר בפעם אחת, כדלקמן).


ודגמא לאשה שיש לה וסת, היה לה וסת קבוע לראות בהפלגה ליום החמשה ועשרים, ושנתה פעם אחת, ולא ראתה עד יום השמונה ועשרים, צריכה היא לחוש ליום חמשה ועשרים מראיה זו, משום וסתה. ואם בא יום החמשה ועשרים ולא ראתה, צריכה לחוש ליום השמונה ועשרים, משום ראיה שעברה. ראתה גם עתה ביום השמונה ועשרים, עדין היא אסורה גם ביום החמשה ועשרים לראיה זו, משום וסתה


לא ראתה גם עתה ביום החמשה ועשרים, אלא ביום השמונה ועשרים, הקבע יום השמונה ועשרים לוסתה, ויום החמשה ועשרים נעקר (דהא עקרתה שלש פעמים) והתר. ואם לא השותה ראיותיה האחרונות, כגון שראתה לשמונה ועשרים, לתשעה ועשרים, לאחד ושלשים, עקרה וסתה הראשון, ואין לה וסת חדש, וצריכה תמיד לחוש מראיה האחרונה להפלגה וליום החדש ולעונה בנונית, עד שתקבע וסת חדש.


הכלל הוא לכל ירא שמים, אם האשה אין לה וסת קבוע, יש לו לכתב תמיד יום ראיתה, ויראה איזה יום בחדש הוא, וכמה ימים הם בין ראיה לראיה, ויחוש תמיד להבא ליום הפלגה כהפלגה האחרונה, וכן ליום החדש, כמו שהיתה הראיה האחרונה, וגם צריך לחוש לעונה בינונית. ככה ינהג עד שתקבע לה וסת קבוע. ולאחר שתקבע וסת, אם יארע שתשנה וסתה, צריך גם כן לזהר לחוש לראיה החדשה, הן להפלגה הן לימי החדש


וגם צריך לזהר לזכר יום וסת קבוע שלה, כי הוסת הקבוע אינו נעקר אלא בשלש פעמים, כדלקמן.


אשה שיש לה וסת קבוע, אף אם הגיע פעם אחת או שתי פעמים יום וסתה או סימן וסתה ולא ראתה, אף על פי שברור לה בברור גמור שלא ראתה, כגון שהיה לה כל משך הוסת מוך דחוק, מכל מקום עדין לא נעקר וסתה, וצריכה עדין לחוש גם לפעם השלישית


אבל אם הגיעה גם הפעם השלישית ולא ראתה, אם ברור לה בברור גמור שלא ראתה בכל שלשת הפעמים, כגון שבכל פעם היה לה מוך דחוק כל משך הוסת, מעתה נעקר וסתה, ואינה צריכה לחוש לו עוד, כי כל וסת נעקר בשלש פעמים, אפלו היה קבוע כמה שנים


אבל וסת שאינו קבוע, דהינו ראיה שלא קבעתה רק פעם אחת או שתי פעמים, אם הגיע פעם אחת היום הזה או הסימן הזה ולא ראתה, ואף על פי שלא בדקה את עצמה, אלא שלא הרגישה שום ראיה, שוב אינה צריכה לחוש לה, כי כל מה שלא נקבע בשלש פעמים, נעקר בפעם אחת, ואפלו בלא בדיקה.


אשה שיש לה וסת קבוע, קדם שבאה לה השעה שהיא רגילה לראות, יש לה להכניס מוך דחוק, למען תדע בברור, כי יש לחוש, שמא תצא ממנה איזו טפת דם ותאבד, והיא לא תדע. ואם לא עשתה כן, ועבר זמן וסתה, אסורה לבעלה, עד שתבדק את עצמה היטב. ואם בתוך הזמן רחצה את עצמה, שוב לא מהני לה בדיקה. ויש לה להחמיר ולהחזיק את עצמה טמאה, כי חזקה היא, שהדם בא בזמנו הקבוע


אבל אם אין לה וסת קבוע, אלא שהיא חוששת לוסת שאינו קבוע, אם עבר הזמן ולא הרגישה, אף על פי שלא בדקה את עצמה, הרי היא אחר כך בחזקת טהורה. אך עונה בינונית, שהיא יום השלשים, דינה כמו וסת קבוע, וכמו שכתבתי לעיל (סעיף ג).


אשה שראיתה נמשכת שנים או שלשה ימים, שהיא שופעת או מזלפת, יום התחלת הראיה הוא העקר. ויש אומרים, דמכל מקום צריכה היא לחוש תמיד לכל הימים עד שיעקרו.


כשם שהאשה חוששת לוסת הימים ולוסת ההפלגות בפעם אחת, כמו כן חוששת גם לוסת הגוף ולוסת המרכב בפעם אחת. וכשם שוסת הימים ווסת ההפלגות שאינן קבועין, נעקרין בפעם אחת, כמו כן וסת הגוף ווסת המרכב, נעקרין בפעם אחת


וכשם שוסת הימים ווסת ההפלגות הקבועים אינן נעקרין אלא בשלש פעמים, כך וסת הגוף ווסת המרכב הקבועים אינן נעקרין אלא בשלש פעמים, דהינו אם היה לה וסת הגוף גרידא, כיון שפהקה אחר כך שלש פעמים ולא ראתה, שוב אינה צריכה לחוש כאשר תפהק. ואם הוא וסת המרכב, כשהגיע שלש שלש פעמים יום זה ופהקה ולא ראתה, אז הוסת נעקר. אבל הימים בלא פהוק או פהוק בלא ימים, אינן עוקרין את הוסת המרכב, דבעינן עקירתו דמיא דקביעתו.


מעברת, לאחר שלשה חדשים מתחלת עבורה, וכן מיניקה, הן בחזקת מסלקות מדמים ואינן חוששות לוסתן, אף על פי שהיה להן וסת קבוע. ומכל מקום חוששת לראיה שתראה כדרך שחוששת לוסת שאינו קבוע. עברו ימי הנקתה, חוזרת לחוש לוסתה הראשון, כגון אם היה לה וסת לראש חדש, צריכה לחוש מיד לראש חדש הראשון. אבל אם היה לה וסת להפלגות, אינה חוששת עד שתראה פעם אחת, ואז חוששת להפלגה שהיתה רגילה לראות.


אשה שראתה דם מחמת תשמיש, אפלו שלא בשעת תשמיש אלא אחר כך באותו הלילה, מתרת לשמש פעם שנית לאחר שתטהר, אבל מיחש חישא גם בחדא זמנא. שאם ארע לה כן בליל טבילה, אזי כשתטבל, צריך לפרוש ממנה ליל טבילה, כי חישינן שמא הטבילה בצרוף התשמיש, גורמים לה לראות דם, ושמא תראה בליל טבילה שנית בשעת תשמיש ממש. אבל בליל טבילה שלישית, אין צריך לפרוש, משום דעקר החשש היה משום הטבילה. וכיון דבטבילה שניה לא ראתה, תו לא חישינן


וכן אם ארע לה שראתה בליל שני של טבילה, צריך לפרוש בטבילה שניה ליל שני ולא בטבילה שלישית.


וכיון דאתיליד רעותא באשה זו, לכן אפלו אם יש לה וסת קבוע, מכל מקום כשתשמש פעם שנית, צריכה בדיקה לפני תשמיש ולאחר תשמיש, לברר אם לא ראתה עוד מחמת תשמיש. ותזהר האשה לעסוק מיד ברפואות. ומכל שכן אם ארע לה שראתה בשעת תשמיש ממש או בסמוך לאחר תשמיש. כי אם יארע לה כן שלש פעמים רצופות, נפלה במצודה גדולה, ובקשי גדול ימצא לה התר שתשאר אצל בעלה.


אשה שהרגישה בשעת תשמיש שנטמאה, מחיבת לומר מיד לבעלה נטמאתי, ולא יפרוש את עצמו מיד באבר חי, כי גם זאת הנאה היא לו, אלא יסמוך על ידיו ורגליו ולא עליה, וימלא פחד ורתת על העברה שבאה לידו. וכשימות האבר, יפרוש את עצמו, וישאל למורה הוראה שיורה לו תשובה על העברה.


אשה שהיא מכינה את עצמה לנשואין, צריכה לספר תחלה שבעה נקיים, בין שהיא קטנה שעדין לא ראתה דם מעולם, בין שהיא זקנה שכבר פסקה מלראות, מכל מקום חישינן, שמא מחמת חמוד יצאה ממנה איזו טפת דם ונאבדה, לכן מחזיקים אותה כמו נדה ממש. וגם לאחר ספירת שבעה נקיים, יש לה לבדק את עצמה בכל יום עד הטבילה, וכן לאחר הטבילה עד בעילת מצוה.