כבר נהגו ישראל לדקדק בהכשר הריחים, לנקר היטב ולנקות בכל האפשרי. וכיסים לוקחים חדשים ובמקום שיש תלמידי חכמים המה הולכים אל הריחים להשגיח שיהא ההכשר כראוי, ובמקום שאין תלמידי חכמים ראוי לכל ירא שמים שילך בעצמו להשגיח על ההכשר דמצוה בו יותר מבשלוחו, ונוהגין שהקמח הראשון שנטחן לאחר ההכשר אין אוכלין אותו בפסח, אם טוחנין בריחים גם תבואה לתותה, צריכין להפסיק במחצה, שלא יתערב בו מן האבק ההוא (תנ"ג).


שק עם קמח שנתלחלח ממים, אם הוא במקום אחד, בין שהוא עדין לח בין שנתיבש, יאחז את המקום הזה בידו ויריק השאר, ומתר. רק זה שנתלחלח, אסור. ואם נתלחלח בכמה מקומות שאי אפשר לו לעשות כן, אזי אם עדין הוא לח, ירקד את הקמח. ומה שנשאר על הנפה פרורין, זהו לבד חמץ והשאר מתר. וכן אם אכלו עכברים מן הקמח, ירקדנו. אבל אם כבר נתיבש, לא מהני לה הרקדה וכל הקמח אסור (תס"ו).


ביום שטחנו את הקמח, אסור לאפותו, מפני שאז הקמח הוא חם וממהר להחמיץ כשנותנים בו את המים, על כן ישהה אחר הטחינה לכל הפחות מעת לעת.


השקים שמניחים בהם את הקמח, טוב לעשותן חדשים, או לכל הפחות להתיר את התפירות ולכבס היטב היטב בחמין ובאפר ובשפשוף וחביטה.


אסור להניח שק עם קמח על גבי בהמה, אלא אם יש עור עבה תחתיו, דאם לא כן יתחמם ויתלחלח מן הזעה. ואם אפשר, יזהר גם כן שלא להניח הרבה שקים זה על זה, מפני שעל ידי זה מתחמם ויחמיץ בלישה.


אין לשין את המצות אלא במים שלנו הלילה, דהינו שישאב אותם בין השמשות ויעמדו בתלוש כל הלילה, ואפלו אם הלילה ארך יותר משנים עשר שעות, אסור ללוש בהן עד אור היום. ואם הלילה קצר ואין שתים עשרה שעות עד אור היום, צריכין להמתין עד שיעברו שתים עשרה שעות משעה שנשאבו. ועמא דארעא נוהגין שמיד באור היום לשין במים שלנו, אף שעדין לא עברו שתים עשרה שעות. ואף שיש להם על מה שיסמכו, אבל רב הפוסקים מחמירים בזה. ועל כן צריך לזהר בדבר (עפמ"ג ומחה תנה).


אם לא יוכל לשער את זמן בין השמשות יקדים קצת, ובלבד שלא ישאב קדם שקיעת החמה. והמנהג לסנן את המים ולכסותן. וצריכין להעמידם במקום קר. וכשהוא נושאם ביום לבית, יזהר שלא יבא עליהם השמש.


יכול לשאוב בפעם אחת לכמה ימים, אבל המצוה היא לשאוב בשביל כל יום ויום בפני עצמו. ונוהגין שלא לשאב בכלי חרס ישן אפלו הוא של פסח אלא אם כן הוא מצפה (גלעזירט) דכלי חרס ישן שאינו מצפה, אינו הדור מצוה, ואין לשנות המנהג.


הנהרות בימי ניסן, על פי הרב הן יותר קרים מן הבארות, ועל כן ישאב מן הנהר. אך לפעמים הנהרות גדולים מהפשרת שלגים ואינם קרים כל כך, אז טוב יותר לשאוב מן הבארות.


לא ישאבם על ידי אינו יהודי, אלא על ידי ישראל.


לא יתנם בכלי שהיה בו דבש או שאר מי פרות, אלא אם הגעילו קדם, מכל שכן שלא יתנם בכלי שהיה בו דבר חריף אפלו לא היה חמץ, משום דעל ידי דבר חריף, ממהר להחמיץ, ואפלו הגעלה לא מהני לזה, גם לא יתנם בכלי נחשת, שאינו מצנן כמו שאר כלים.


אם רואה שלא יספיקו לו המים שלנו, מתר להוסיף לתוכן שאר מים, ובלבד שיהא הרב ממים שלנו, ולכתחלה טוב שיהיו שני שלישים ממים שלנו. ויש להדר, אם אפשר, לשאב את המים שמוסיפין מתוך [משאבה] (פלומפ) או שאר באר מכסה, שאין השמש באה על המים.


כשאופין ביום ראשון, צריכין לשאוב ביום חמישי בערב, כי ביום ערב שבת אי אפשר לצמצם בין השמשות. ובשעת הדחק, אם לא שאב ביום חמישי, ישאב בערב שבת לאחר מנחה, או בשבת על ידי אינו יהודי.


אין לשפך את המים מפני המת, ולא מפני התקופה, שנאמר, שומר מצוה לא ידע דבר רע. ומכל מקום לכתחלה כשיודע שהתקופה תפול, יניח בתוך המים חתיכת ברזל קטנה ונקיה, כמו מחט, ותהא תלויה בחוט, שלא יצטרך אחר כך להכניס את היד לתוך המים לקחת אותה, אלא ימשכנה עם החוט.


תנור שאפו בו חמץ כשרוצה לאפות בו מצות צריך להכשירו על ידי לבון באור, דהינו שיסיקו כל כך עד שיהיו ניצוצות נתזין ממנו, כי בפחות מזה לא הוי לבון גמור. וצריך לזהר שילכו הגחלים על פני כלו. וטוב וישר הוא, לגרפו ולנקותו היטב אחר ההסק, ולהמתין עד שיצטנן קצת, ואחר כך יחזור ויסיקהו לאפית המצות, ולא מיד אחר הלבון.


יש נוהגין לטוח את התנור בקרקע חדש, כדי שלא יצטרכו להכשירו על ידי הסק. שהחמץ הבלוע בגגו ובקירותיו, הוא נפלט על ידי לבון מהשלהבת שמסיקין לאפית המצות, ומנהג יפה הוא, ובלבד שיטוחו אותו בקרקע עבה כעבי אצבע או יותר על פני כלו. אבל טיח מועט אינו מועיל כלום.


אין לשין ואין עושין את המצות אלא בבית מקרה, ולא כנגד חלון פתוח, אפלו אם אין החמה זורחת שמה. אבל אם החלונות נעולים ויש בהן זכוכית, מתר אם אין החמה זורחת שמה. אבל אם החמה זורחת שמה, לא מהני חלון זכוכית, אלא צריך לפרס וילון במקום זריחת החמה. וכן צריכין לזהר שלא יהא הבית מסק וחם (תנ"ט).


אין לשין עסה גדולה יותר משעור חלה. וטוב למעט, כי שערו רבותינו זכרונם לברכה, שאם העסה גדולה יותר משעור חלה, אי אפשר לעסק בה בפעם אחת, וחלק ממנה מנח בלא עסק, ויש לחוש פן יתחמץ. אם לש עסה רכה, לא יוסיף קמח לעבותה (תנ"ו תנ"ז תנ"ט).


לא ידחוק את הקמח לתוך המדה, כי יש לחוש שלא יהא נלוש יפה וישאר בתוך המצה משהו קמח. וכשיבוא אחר כך בתבשיל, יתחמץ. גם יזהרו שלא להניח את הקמח סמוך למים, שלא יפול מאבק הקמח לתוך המים, וכן המודד את הקמח, לא יתקרב אל העסה או אל המים. וטוב לזהר שלא להניח את היד על הקמח שלא לצרך, כי היד מחממת קצת (תנו תנט).


הכלי שלשין בו, צריכין להשגיח שלא יהא בה שום נקב או סדק, שיוכל להשאר שם משהו עסה ותתחמץ. ולא יניח הכלי בשעת לישה על כרים וכסתות פן תתחמם. ויזהר שלאחר כל שמנה עשרה [דקה] (מנוטין) ינקה את הכלי היטב, וגם ירחץ ידיו היטב. וכן הדפין והעצים שמגלגלין בהם, ישגיחו עליהם שלא יהא בהם שום נקב או סדק. ולכל הפחות לאחר שמנה עשרה [דקה] (מנוטין) ינקו אותם היטב. וכן הכלים שמנקבים בהם, שלא יהא עליהם אפלו משהו עסה


וכן המרדה שמכניסין בו את המצות לתוך התנור, צריכין להשגיח שלא יהא בה שום סדק, שלא יכנס בה עסה ויתחמץ (תנ"ט).


אם נפל לתוך העסה איזה דבר חריף, כגון מלח או תבלין או סיד חי, אפלו משהו, ונלש בתוכה, כל העסה אסורה, משום דמתחממת שם. ואם נמצא בתוך העסה גרעין תבואה, יטול מן העסה כעבי אצבע סביב הגרעין וישליך, והשאר מתר (תנ"ה תס"ז).


יזהרו שלא להניח את העסה אפלו רגע אחד בלי עסק. ומיד כשנגמרה העסה, יחלקה כלה להמגלגלים. ועל כן יש להשגיח שלא לעשות עסה גדולה רק כפי ערך המגלגלים. ואם נשאר מן העסה בידי המחלק, ילושנה ויעסק בה, שלא תנוח אפלו רגע בלי עסק.


המגלגלים יגלגלו בזריזות, ואל ישהו לעשות את המצה כדמות איזו צורה. וישגיחו שלא יהיו פרורין מן העסה על הדף. וגם שלא יהא מדבק בידיהם שום עסה. ומיד כשרואין שנדבקה בהן קצת עסה, ירחצו ידיהם היטב.


מיד לאחר שנגמרה המצה, ינקבוה בזריזות. ולא יעשו איזה ציור במה שמנקבים, אלא ימהרו בכל מה דאפשר, ומיד יתנוה לתוך התנור. ויזהר מאד שלא ישהה אותה אפלו מעט נגד פי התנור, כי שם תמהר להחמיץ. ועל כן צריכין להדר שזה שהוא מושיט את המצות לאופה יהיה בעל תורה וירא שמים שידקדק בזה (תנ"ט ת"צ).


הירא דבר ה', יזהר שקדם אפית המצות שלו, יסיקו היטב מחדש את התנור ויפזרו את הגחלים על פני כלו, כי מי יודע אם זה אשר אפה קדם לו היה נזהר בכל הזהירות (חיי אדם).


האופה יזהר מאד להשגיח שלא תתכפל איזו מצה, וגם שלא תגע אחת בחברתה, כי במקום הנגיעה, וכן במקום שמתכפלת, אינה נאפית מהר ומתחמצת. ואם ארע שנתכפלה או שנתנפחה איזו מצה, צריכין לשבור [ולהשליך] את המקום ההוא והוא חמץ, והשאר מתר. אבל אם נגעו זו בזו בתנור כשהן עדין לחות, יש להתיר בדיעבד. מצה נפוחה, הינו שנכר שנתחלקה המצה בעביה, והחלל הוא כמו רחב אגודל.


צריכין לזהר שלא להוציא מן התנור כל זמן שלא נאפתה קצת, עד שאם היו פורסין אותה לא היו כעין חוטין נמשכין. כי קדם שעור זה, הרי עדין כמו עסה. וכשהיא חוץ לתנור, תמהר להחמיץ. וגם המרדה שהוציאוה עליו, גם כן אסורה עוד למצות. ואם אי אפשר לידע אם היו חוטין נמשכין ממנה או לא, יש להחמיר מספק. אך אם קרמו פניה, יש להקל.


ראוי לכל ירא שמים שיהא הוא בעצמו עומד ומשגיח בעשית ואפית המצות שלו ולהזהירם שיעשו בזריזות ובהשגחה. וכך היו עושים גדולי ישראל הראשונים זכרונם לברכה, וכן עושין גם בזמננו (ת"ס).


המצות שהם לצאת בהן ידי חובת אכילת מצה בשני לילות הראשונים, נקראות מצות מצוה. וצריכין לעשותן לשם מצוה, על ידי ישראל גדול בן דעת, שהוא בן שלש עשרה שנה ויום אחד, ואשה בת שתים עשרה שנה ויום אחד. ובכל העשיות יאמר העושה, לשם מצת מצוה, אפלו בשאיבת המים. (כל הדינים שכתבנו בענין אפית המצות, זהו למנהגנו שאופין הכל לפני הפסח. אבל במקום הדחק שאופין גם בפסח, יש בזה עוד חמרות יתרות על מה שכתבנו


וכן הנוהגין לאפות מצות מצוה בערב פסח לאחר חצות היום, צריכין זהירות יתרה).


בלילה שלפני ערב פסח בודקין את החמץ. וחיבין לבדוק מיד בתחלת הלילה. ואסור להתחיל לאכל או לעשות שום מלאכה חצי שעה קדם הלילה.


אין בודקין אלא בנר של שעוה יחידי, ולא קלוע משום דהוי כאבוקה. ובשעת הדחק שאין לו נר של שעוה, יבדק בנר של חלב.


בודק כל החדרים שיש לחוש שמא הכניסו בהם חמץ, אפלו המרתפים והעליות והחניות ובית העצים. כל שיש לחוש שמא הכניסו שם חמץ, צריכין לבדקן. וכן צריכין לבדוק כל הכלים שמחזיקים בהם חמץ. וקדם הבדיקה יכבדו היטב כל המקומות וינקו אותם מכל חמץ, למען יהא נקל לו אחר כך לבדקם.


רפת של בקר, שנותנים שמה תבואה לבהמות לאכל, וכן לול של תרנגולים שנותנים להם שם תבואה, אינן צריכין בדיקה, כי שמא לא נתחמצה כלל התבואה. ואם תמצא לומר נתחמצה, שמא אכלו הכל ולא שירו כלום. אבל אם נתנו להם שמה תבואה חמוצה, שאין כאן אלא ספק אחד, שמא אכלו הכל, אין סומכין על זה, וצריכין בדיקה.


צריכין לבדוק בכל המקומות בחורין ובסדקין, כל מה שאפשר. וגם הכיסים שבבגדים שלו ושל תינוקות, שלפעמים נותנים בהן חמץ, צריכין בדיקה. וינערם היטב למחר בשעת הבעור (תל"ג).


החדרים שמוכרים לאינו יהודי עם החמץ, כיון שאין מוכרים עד למחר, אם כן חל עליו בלילה חיוב בדיקה וחיב לבדקם (חיי"א כלל קיט מקור חיים סוף סוף סימן תלו).


קדם שמתחיל לבדק, יברך אשר קדשנו במצותיו וצונו על בעור חמץ. ואף על פי שעתה עדין אינו מבערו, מכל מקום מברך על בעור, לפי שמיד לאחר הבדיקה יבטל את החמץ שאינו ידוע לו, והוא הבעור לחמץ שאינו ידוע לו. ולא יפסיק בין הברכה לתחלת הבדיקה. וטוב שלא יפסיק עד גמר כל הבדיקה, אלא במה שהוא מענין הבדיקה. ויכול לבדוק כמה בתים בברכה אחת.


יש נוהגין שקדם הבדיקה מניחין פתיתי לחם במקומות שימצאם הבודק, כי חוששין שמא לא ימצא כלום ותהא ברכה לבטלה. ופשיטא כי מי שאינו בודק כראוי, אלא שהוא מקבץ אלו הפתיתים, לא קים מצות בדיקה, וברך ברכה לבטלה (תל"ב).


החמץ שהוא משיר לאכילה או למכירה, יניח קדם הבדיקה במקום המשמר היטב. וכן החמץ שהוא מוצא בבדיקתו, וצריך לשרפו למחר, יניח במקום משמר ומקשר, שלא יאבד ממנו, ויניחנו במקום שיראהו למחר ולא ישכח לשרפו.


אחר הבדיקה מיד יבטלנו, ועקר הבטול הוא בלב, שיגמר בלבו שכל חמץ שברשותו הרי הוא כאלו אינו, ואינו חשוב כלום, והרי הוא כמו עפר, וכדבר שאין בו צרך כלל. ותקנו חכמים שיוציא דברים אלו גם בפיו, ויאמר: כל חמירא וכו'


ומי שאינו יודע פרושו, יאמר בלשון שהוא מבין (אללער זויערטייג, אונד אללעס געזייערטע וועלכעס זיך אין מיינעם רשות בעפינדעט, דאס איך ניכט געזעהן אונד ניכט וועגגעשאפט האבע, זאל פערניכטעט אונד דעם שטויבע דער ערדע גלייך געהאלטען זיין) (תל"ד).


אף על פי שבטל את החמץ בלילה לאחר הבדיקה, מכל מקום גם ביום לאחר ששרף אותו יחזור ויבטלנו, ויכלול כל החמץ ויאמר: כל חמירא וכו'. או בלשון שהוא מבין [כל שאור וכל חמץ שברשותי שראיתיו ושלא ראיתיו, שבערתיו ושלא בערתיו, יהא בטל והפקר וחשוב כעפר האדמה) (אללער זויערטייג אונד אללעס געזייערטע, וועלכעס זיך אין מיינעם רשות בעפינדעט. דאס איך געזעהן אדער ניכט געזעהן


דאס איך וועגגעשאפט אדער ניכט וועגגעשאפט האבע, זאל פערניכטעט אונד דעם שטויבע דער ערדע גלייך געהאלטען זיין).


חדר שצריך בדיקת חמץ, ורוצה לעשותו אוצר, פרוש שרוצה לאצור בתוכו פרות או עצים או שאר דברים, שמחמת זה לא יוכל לבדקו, כשיגיע ליל ארבעה עשר, צריך לבדוק תחלה את החמץ שם בלילה, כמו שבודקין את החמץ ליל ארבעה עשר. ואפלו יש עוד זמן רב עד הפסח, ואפלו מיד לאחר פסח שעבר. ובדעבד אם לא בדקו קדם שעשאו אוצר, אם דעתו לפנותו קדם שיגיע זמן בדיקת חמץ, אינו צריך לטרוח עתה לפנותו ולבדקו


אבל אם דעתו לפנותו בתוך ימי פסח, צריך לפנותו עתה ולבדקו, ואף על פי שיש טרח רב וחסרון כיס.


ואם עושה את האוצר על דעת שלא לפנותו עד לאחר הפסח, אזי יש חלוק בזמן. אם הוא קדם שלשים יום שלפני הפסח, אינו צריך לבדקו (אלא שאם יש שם חמץ ידוע, יבערנו תחלה) ויועיל לו הבטול, שיבטל כל חמץ בזמנו. אבל אם הוא תוך שלשים יום שלפני הפסח, חל עליו חיוב בדיקה, (כיון ששואלין ודורשין בהלכות פסח קדם לפסח שלשים יום) וצריך לבדקו. ואפלו בדיעבד אם שכח ולא בדקו, צריך לפנות את האוצר ולבדקו בלילה תכף לאחר שנזכר.


ואם עושה אוצר בבור מחטים שאינן מחמצות, ואחר כך מחמת לחות הבור נתחמצו החטים שבקרקעית הבור ושבקירותיו, אף על פי שאצרן בתוך שלשים יום, אין צריך לפנות את הבור בליל ארבעה עשר ולבדקו, אלא די לו בבטול, כיון שבשעה שאצר, אצר בהתר. ואם יש ביניהם חטים מחמצות, יש בזה כמה חלוקי דינים, ויעשה שאלת חכם (תל"ו).


לא ישליך גרעיני תבואה לתרנגולים במקום לח תוך שלשים יום, שמא ישכח מלבערם.


היוצא לדרך, קדם לכתו ימנה שליח שיבדק ויבטל חמצו, ויאמר לו בפרוש, שהוא ממנה אותו לשליח על הבדיקה וגם על הבטול. והשליח יאמר בבטול: חמצו של פלוני וכו'. ומכל מקום גם הוא באשר הוא שם, בערב פסח בבקר יבטל חמצו שברשותו (תל"ב תל"ד תל"ו).


מצא חמץ בביתו בחל המועד יוציאו וישרפנו. ואם יש בו כזית, יברך מתחלה על בעור חמץ. אבל על פחות מכזית לא יברך. ואם מצאו ביום טוב או בשבת חל המועד, וכן בשבת שחל בערב פסח דאסור לטלטלו משום דהוי מקצה, יכפה עליו כלי עד מוצאי יום טוב או מוצאי שבת ואז ישרפנו. ואם מצאו בימים האחרונים, שאז במוצאי יום טוב כבר עבר הפסח, אינו מברך עליו, אלא שורפו בלא ברכה, אפלו יש בו כזית (תל"ה תמ"ו).


כל דבר שיש בו תערבת חמץ, ואפלו אין בו חמץ בעין, רק הטעם מחמץ, כגון שהסירו את החמץ, מכל מקום אסור להשהותו בפסח. אבל דבר שלא היה בו חמץ כלל, אלא שנתבשל בכלי חמץ, אפלו היה הכלי בן יומו, או שנכבש בכלי חמץ, מתר להשהותו בפסח. ודוקא שנתבשל או נכבש קדם הפסח, אבל אם נתבשל או נכבש בפסח בכלי חמץ, חיבין לבערו.


תבואה שיש בה גרעינים צמוחים או מבקעים, ואפלו הם מערבים מעט בהרבה. וכן תבואה שנפלו עליה מים או שרחצה במים, אסור להשהותה. וכן כל הדברים שנעשו מתבואה זו, אסור להשהותן. ומי שמוכר לחברו תבואה שנתלחלחה, צריך להודיע לו שלא ישהה אותה בפסח. ולנכרי אסור למכרה במקום שיש חשש שימכרנה הנכרי לישראל וישהה אותה בפסח.


בגדים שנתכבסו ונתקנו בחלב חטה (שטערק), מתר ללבשן בפסח. אבל אין להציען על השלחן אם יש עליהם איזה ממשות, שיש לחוש שיתפרר מהם איזה פרור, וכל שכן שאסור לתת לתוכן קמח של פסח.


מתר לדבק נירות בחלון, אפלו בתוך שלשים יום לפסח, ובלבד שלא יהא החמץ נראה, דכיון שהדבק אינו חמץ גמור, וגם הוא מכסה, לא החמירו בו. אבל אם נראה בחוץ, אסור. וקדם שלשים יום, בכל ענין מתר.


דיו שנתבשלה בשכר קדם פסח, מתר לכתב בה בחל המועד פסח, כיון שנפסלה מאכילת הכלב קדם הפסח. וכן כל כיוצא בזה, שנפסל ונפסד החמץ לגמרי קדם הפסח, מתר בפסח בהנאה ובשהיה. אבל אינו יהודי שבשל בפסח דיו בשכר, אסור לישראל בהנאה, משום דחמץ של אינו יהודי גם כן אסור לישראל בהנאה בפסח (סימן תמ"ב ובחיי"א).


כל הכלים שאינו מכשירן לפסח, צריך לשפשפן היטב בערב פסח קדם שעה ששית ולהדיחן בענין שלא יהא חמץ נכר, ויצניעם במקום צנוע שאינו רגיל לילך לשם בפסח. וטוב לסגרם בחדר מיחד ולהצניע את המפתח עד לאחר הפסח (תנ"א).


אין אומרים מזמור לתודה ולא למנצח (תכ"ט).


מתר לאכול חמץ רק עד שליש היום, (והיום נחשב מן עלת השחר עד צאת הכוכבים). ובהנאה מתר עוד שעה אחת. ומתר למכרו אז לאינו יהודי, אבל אחר כך אסור גם בהנאה. וצריך לשרוף את החמץ ולבטלו כל זמן שהוא מתר בהנאה (תל"ד תמ"ג).


מחצות היום ואילך אסור בעשית מלאכה. ואינו מתר לעשות, רק מה שמתר לעשות בחל המועד. ועל ידי אינו יהודי נוהגין להתיר. ויש מקומות שנוהגין לאסור כל היום במלאכה.


להסתפר וכן לקצץ הצפרנים, צריכין קדם חצות. ואם שכח, יכול לקצץ צפרניו גם לאחר חצות. אבל להסתפר אסור, כי אם על ידי אינו יהודי.


אסור לאכול מצה כל היום. ואפלו הקטנים והקטנות, כל שמבינים ענין יציאת מצרים, אסור לתת להם מצה. אבל תבשילין שעושין ממצות טחונות, מתר כל אדם לאכול עד תחלת שעה עשירית, דהינו עד הרביעית האחרונה של היום. ומשם ואילך אסור לאכול, כי אם לעת הצרך מעט פרות או בשר ודגים. ויזהר שלא ימלא כרסו כדי שיאכל בלילה מצה לתאבון (תעא).


הבכורים בין בכור לאב בין בכור לאם, מתענים בערב פסח, אפלו חל בערב שבת. וגם הבא אחר הנפלים, צריך להתענות (עין דגול מרבבה). וכל זמן שהבכור קטן, האב מתענה תחתיו. בסעודת מצוה אם מתרים לאכול, תליא במנהג המקומות.


בכור המתענה, אומר בתפלת המנחה, עננו, ואם הם כמה בכורים ומתפללין בצבור, לא ירד בכור לפני התבה, כי אין לומר עננו בחזרת התפלה בקול, כיון שהוא חדש ניסן (ת"ע).


המהדרים אופין המצות של מצוה בערב פסח אחר חצות היום, שהוא זמן הקרבת קרבן פסח. וכיון שאז הוא אחר זמן אסור חמץ, טוב שיבטל בפרוש את הפרורים, ויאמר בלשון שהוא מבין ענין זה: כל פרורים שיפלו בשעת לישה ועריכה, וכן הבצק שידבק בכלים, אני מבטל ומפקיר אותם.


והמים שרוחצין בהם את הכלים, צריכין לשפכן במקום מדרון, ושלא תהיה רצפת אבנים, כדי שיבלעו מהרה בקרקע, שאם ישפכן שלא במקום מדרון או אפלו במקום מדרון והוא רצפת אבנים, יש לחוש שמא יתקבצו במקום אחד ויחמיצו קדם שיבלעו בקרקע, ונמצא שיהיה חמץ ברשותו.


ישראל שהיה לו חמץ שלו ברשותו בפסח, עובר בכל רגע ורגע על בל יראה ובל ימצא. והחמץ אסור בהנאה לעולם, ואפלו בטלו קדם פסח. ולכן מי שיש לו הרבה חמץ שאינו יכול לבערו מן העולם, צריך למכרו לאינו יהודי קדם הפסח בשעה שהוא עדין מתר בהנאה. ולא יהא ענין מכירת חמץ אצל האדם כמו מצות אנשים מלמדה, אלא צריך שיגמור בדעתו שהוא מוכרו באמת להאינו יהודי מכירה גמורה וחלוטה. ולא ימכור ביקר מן המחיר הראוי


ולאחר הפסח יבקש מאת האינו יהודי שישלם לו את החוב. וכאשר ישיבהו שאין לו כסף, יבקש ממנו שיחזור וימכור לו את החמץ עם (החדר) בעד כך וכך. ולא יהא הדבר כחוכא בעלמא, אלא כדרך הסוחרים ממש (תמ"ח).


החמץ שהוא מוכר לאינו יהודי, צריך שלא יהא בביתו של ישראל. ואם האינו יהודי לוקח את החמץ לתוך ביתו, מה טוב. ואם אי אפשר שיקחהו לביתו, צריך להשכיר לו את החדר שהחמץ מנח בו. וצריך לכתוב בשטר שם הקונה, ובכמה השכיר לו את החדר, ושאגב קרקע הקנה לו את החמץ המנח שם, ויפרוט את כל החמץ בכמה מכר לו, אבל אינו צריך לפרוט סכום המדות, ויוכל לכתב רק בעד כמה כל מדה עד למדידה (עין פרי מגדים). וכל מה שכתוב בשטר, ידבר עם הקונה גם בעל פה


ויקבל ממנו ערבון (דראנגאבע) ושאר המעות יזקוף עליו במלוה; ויהא הכל כתוב בשטר, וגם ימסור לו את המפתח מן החדר. חמץ שהוא בתוך כלי הצריך טבילה (כשלוקחו מן האינו יהודי), לא ימכרנו עם הכלי, כי לאחר הפסח כשיחזור ויקנהו מן האינו יהודי יצטרך טבילה מחדש (סימן תמ"ח. ופתחי תשובה ביורה דעה סימן ק"כ).


לאחר שמכר לו את החמץ; אם ירא פן יקלקל שם הקונה, יכול גם הוא לתלות שם מסגרת לשמירה; או אם הקונה רוצה להפקיד אצל הישראל את המפתח, רשאי. אבל אסור שיניח הישראל חותם על החמץ (עין פרמ"ג).


אם אינו יכול להשכיר לו כל החדר, מפני שהוא צריך גם כן להשתמש בו, יעשה מחצה לפני החמץ, וישכיר לו את המקום שעד המחצה, ויכתב כן בתוך השטר. גם יכתב שיש להקונה דריסת הרגל ללכת כרצונו אל המקום ההוא; וגם שאם ירצה האינו יהודי הזה הקונה למכור את החמץ לאינו יהודי אחר בתוך הפסח או לישראל באסרו חג דפסח, יש לכלם דריסת הרגל ללכת שמה


וכן אם משכיר או מוכר להאינו יהודי חדר שצריכין ללכת שמה דרך רשותו של המוכר, צריך לכתוב כן בשטר, שיש להאינו יהודי הקונה ולכל הקונים שיביא שמה, דריסת הרגל ללכת שמה.


אם הבית הוא אצל הישראל רק בשכירות מישראל אחר, אזי אינו יכול להשכירו לאינו יהודי לבית דירה בלי רשות המשכיר, לכן יתנה בפרוש עם האינו יהודי שאינו משכירו לו לדור בו, רק להחזיק בו כליו ומטלטליו, אבל לא ישכירו בפרוש להחזיק בו את החמץ, רק סתם להחזיק בו כליו ומטלטליו כרצונו


ומכל מקום אם המשכיר בעיר, יקח ממנו רשות להשכירו, וכן מי שנוסע לדרך קדם פסח, ואשתו תמכר את החמץ, יתן לה רשות בפרוש שתשכיר את החדר (תמ"ח ת"ג).


אסור לעשות תנאי עם האינו יהודי, שלאחר הפסח מחיב האינו יהודי למכרו לו, או שהישראל מחיב לחזור ולקנותו ממנו. אבל יכול להבטיחו, שיחזור לקנותו ממנו ושיתן לו רוח.


אסור למכור את החמץ למומר או למומרת; ולא לבן מומרת, אף על פי שילדתו מאינו יהודי לאחר שהמירה, כי לענין זה דינם כמו ישראל, והוי לה חמצו של ישראל שעבר עליו הפסח דאסור בהנאה.


מי שיש לו חמץ במקום אחר או בדרך בעגלות או בספינה, יכול למכרו גם כן אגב קרקע שבמקומו. ומכל מקום יפקירו גם כן בפני בית דין או שלשה אנשים. ואם הובא לו החמץ בפסח, האינו יהודי הקונה הוא ישלם שכר העגלה ויתר ההוצאות


ואם הובא לו חמץ אשר שלח לו אינו יהודי סחורה, והוא לא בקשה ולא ידע, יקבלה גם כן האינו יהודי וישלם מה שמגיע להמביא, והישראל לא יתעסק בה כלל, ואדרבה יפקירה גם כן בפני בית דין או בפני שלשה אנשים (תמ"ח).


מי שיש לו ריחים, והטוחנים נותנים מכס תבואה מחמצת, צריך למכר או להשכיר את הריחים קדם פסח לאינו יהודי (ת"נ).


בענין מכירת בהמות שיאכילם האינו יהודי חמץ, יש מחלקת בין הגדולים זכרונם לברכה, ומי שאפשר לו להזהר, טוב לו. ואם אי אפשר לו יעשה על פי הוראת חכם (תמ"ח ת"נ).


מתר להלוות לישראל ככר חמץ קדם הפסח שיחזיר לו לאחר הפסח. ויש מקומות שנוהגין בזה אסור (ת"נ).


אם חמצו של ישראל הוא ברשות אינו יהודי, או בהפוך, חמצו של אינו יהודי ברשות ישראל, יעשה שאלה היאך יתנהג בו, כי יש בזה הרבה חלוקי דינים (תמ תמא).


צריכין לזהר שלא להנות לאחר הפסח מחמצו של ישראל שהוא חשוד שלא מכרו כדת.


נסח שטר מכירת חמץ:
אנכי החתום מטה, מכרתי להערל (פלוני) את כל ספירט שיש לי במרתף (קעללער) בדירה שאני דר בה. והמרתף הוא בתוך החצר מצד צפון השני מצד מזרח. וכל ספירט שיש לי שם, הן בחביתין בינוניות הן בחביתין גדולות (קיפעס) הכל מכרתי להנזכר לעיל עם הכלים בעד מאתים ועשרים זהובים (אעס"וו). וגם אראק שיש לי שם בצלוחית גדולה, לערך שבע מדות מכרתי לו בעד חמשה זהובים (אעס"וו) בלי הכלים


וגם [יין פרות] (שליוואוויץ) (שאינו נקי) שיש לי שם בחבית קטנה (אנטיל) מכרתי לו בעד שנים עשר זהובים (אעס"וו) וחמשים [צ"ל] (אגורות) עם הכלי. וגם מכרתי לו שש חביות ריקנות שהיה בהם ספירט. ושתי חביות גדולות (קיפעס) בחשוקי ברזל, גם כן ריקנות מספירט שיש לי שם, כלן מכרתי לו בעד שמנה זהובים וחמשים [צ"ל] (אגורות) (אעס"וו)


גם חמשה שקים קמח חטים שיש לי בתוך החדר הנקרא שפייז (מזוה) [מחסן] השיך לדירה שאני דר בה, מכרתי להנזכר לעיל עם השקים בעד שלשים ותשעה זהובים (אעס"וו). וגם כל הכלים מחמץ שיש לי שם, דהינו ערבות ותבות מקמח, מכרתי לו בעד ארבעה זהובים וחמשים [צ"ל] (אגורות) (אעס"וו). גם גריסי שעורים (גערשטל) בשק קטן שיש לי שם, מכרתי לו בעד זהוב אחד וחמשים [צ"ל] (אגורות) (אעס"וו) עם השק


וקבלתי מאתו ערבון, (דמי קדימה) (דראנגאבע) עשרה זהובים (אעס"וו) והמותר זקפתי עליו במלוה. וזמן הפרעון לא יאחר מן עשרה ימים מיום הרשום דלמטה


והשכרתי להקונה הנזכר לעיל את המרתף הנזכר לעיל ואת החדר הנזכר לעיל מעכשו עד עשרה ימים מיום הרשום דלמטה בעד ארבעה זהובים (אעס"וו), וקבלתי ערבון (דמי קדימה) שלשה זהובים (אעס"וו), והמותר זקפתי עליו במלוה, שישלם לי, לא יאחר מעשרה ימים מיום דלמטה, ואגב קרקע המשכר לו, דהינו המרתף והחדר הנזכרים לעיל, הקניתי לו כל המטלטלין הנזכרים לעיל


ואני מודה בהודאה גמורה, שהשכרתי לו המרתף והחדר הנזכרים לעיל, והקניתי לו כל המטלטלין הנזכרים לעיל בכל מיני קנינים המועילים, באיזה מהם שיהיה הקנין חל על פי דין תורתנו הקדושה, ועל פי נמוסי המדינה בלי שום טענה ומענה. ורשות בידו לעשות בכל הנזכר לעיל ככל חפצו ורצונו למכור ולתן במתנה, ולהשכיר בלי שום מוחה. וכן יש רשות בידו לקח מיד כל הנזכר לעיל לביתו


ואף אם ישאיר אותם כאשר המה שמה, מעתה הכל הוא באחריותו של הקונה, ואין עלי שום אחריות, ואפלו אחריות אנס. ונתתי לו דריסת הרגל דרך חצרי ודרך ביתי לילך למרתף ולחדר הנזכרים לעיל המשכרים לו. וכן אם ירצה בתוך משך ימי השכירות למכור מהמטלטלין לאיש אחר, לכל הבאים מדעתו, לכלם יש להם דריסת הרגל. גם מסרתי לו את המפתחות של המרתף ושל החדר הנזכרים לעיל


[כל זה] נעשה בכל אפן היותר מועיל על פי דין תורתנו הקדושה, ועל פי נמוסי הקיר"ה והמדינה.
אונגוואר י"ד ניסן תרל"ד
ראובן בן רבי שמעון איזראעלאוויטש


ערב פסח שחל להיות בשבת, בודקין את החמץ בליל שלשה עשר, דהינו בלילה השיך ליום הששי. ואחר הבדיקה מבטלו, ואומר, כל חמירא וכו', כמו בפעם אחרת, וביום הששי שורפו גם כן בזמן שהוא שרפו בכל ערב פסח. אבל אינו צריך לומר כל חמירא, אלא בשבת לאחר האכילה מבטלו ואומר, כל חמירא וכו'.


הבכורים מתענין ביום החמישי. ואם קשה לו להתענות עד לאחר בדיקת חמץ, יכול לטעם איזה דבר מועט קדם הבדיקה או יעשה שליח לבדק (תע).


אין מבשלין לשבת זו תבשילי קמח וגריסין, שיכולין להדבק בקדרות, ואסור להדיחן. על כן יבשל רק מאכלים שאינם מתדבקים. ואחר האכילה מנער היטב את המפה ומצניע אותה עם כל כלי החמץ בחדר, שאינו רגיל ללכת שמה בפסח. ואם נשאר לו מעט פת, יתננו לאינו יהודי, רק יזהר מאסור הוצאה (עין לעיל סימן פ"ב סעיף ט'). ומכבדין את הבית על ידי אינו יהודי או בדבר המתר.


בבקר מתפללין בהשכמה, שלא לאחר הזמן שמתרין באכילת חמץ. ונכון לחלק סעודתו לשתים, דהינו שיברך ברכת המזון, ומפסיק מעט בהליכה ובדברי תורה או בטיול, וחוזר ונוטל ידיו ואוכל קצת ומברך שנית ברכת המזון, כדי לקים מצות סעודה שלישית (תמ"ד).


נוהגין להפטיר במלאכי וערבה וגו' לפי שכתוב שם, הביאו את כל המעשר אל בית האוצר וגו' והוא מענינא. כי (לפי יש אומרים) היה זמן הבעור בערב פסח של שנה הרביעית שבשמיטה, ובערב פסח של השנה השביעית שבשמיטה, שכל המעשרות שהפריש כל שלש שנים מתבואתו והיו מנחים בביתו, מחיב אז לתנם ללוי (ת"ל).


בערב שבת [זה] יזהר כל אדם במאד מאד לשאל, אם הפרישו חלה מן החלות שאפו לכבוד שבת. כי אם לא הפרישו חלה ונזכרו בשבת, יש בזה מבוכה גדולה מה לעשות, כי אסור להפריש חלה בשבת, וגם אסור להשהות את החלות. ודעת ה"מגן אברהם", שצריך לתן כל החלות לאינו יהודי במתנה גמורה קדם שעה שנאסרות בהנאה. ויש חולקין וכתבו תקנות אחרות וכלן דחוקות. ועל כן צריכין לזהר בדבר (סימן תמ"ד תק"ו ופת"ש ביו"ד סימן שכ"ג).


כל כלי חרס שנשתמש בו חמץ, לא מהני לה, לא הגעלה ולא לבון. אבל התנורים והכירות הבנויים מאבנים ולבנים, מהני להו לבון (ועין לעיל סימן קי סעיף א וסעיף ב). בתנורים שהם בבית החרף, נוהגין דלא מהני להו הכשר. וכשרוצים להעמיד על התנור איזה קדרה בפסח, צריכין להניח תחלה טס של ברזל ועליה מעמידין הקדרה, וזה מהני גם בתנור העשוי מחרסים (קאכלען).


כלי עץ וכלי מתכות וכלי אבן וכלי עצם מהני להו הגעלה. אך אם הוא דבר שמתקלקל ברותחין, כגון כלים המדבקים בדבק (ליים), ואפלו אם רק הקתא מדבקת באיזה דבק, לא מהני ליה הגעלה, משום דחישינן שמא לא יגעילו יפה.


קדם שמגעיל את הכלי, צריך לנקותו היטב מן החלודה (ראסט) וכדומה, שיהא נקי לגמרי. אבל מראות [כתמים] (פלעקן) אין בהם קפידא. ואם יש גומות בכלי, צריך לנקרן היטב. ואם הוא כלי מתכת, ישים על הגמות גחלים ללבן שם, ואחר כך יגעילו. ואם אי אפשר לנקות היטב הגמות והסדקים, וגם אי אפשר ללבן שם, אין לו תקנה. ולכן בסכינים עם קתות, צריכין לדקדק היטב אם מועילה להן הגעלה


ומצוה מן המבחר למי שאפשר לו, שיקנה לו סכינים חדשים לפסח.


כלים שמשתמשין בהם על ידי האור בלי מים, צריכין לבון. ולכן האגנות והמחבות שאופין בהן חמץ, צריכין לבון. והלבון צריך להית לכתחלה לבון חזק, עד שיהיו ניצוצות נתזין ממנו. והמרדה (שויפעל) של עץ אין לה תקנה.


כלי שיש בו טלאי, אם הוא בענין שיש לחוש שמא יש תחת הטלאי משהו חמץ בעין, אזי צריך מקדם ללבן אותו מקום, עד שידע בברור, שאם היה שם משהו חמץ היה נשרף, ואחר כך יגעילו. ואם אין חשש שיהא שם חמץ בעין, אזי אם היה הטלאי נעשה קדם שהשתמשו בו חמץ, יכול להגעילו כמו שהוא, דכמו שבלע את החמץ, כך יפלטנו בהגעלה


אבל אם נשתמש תחלה בכלי חמץ, ואחר כך שמו את הטלאי, אזי לא מהני לה ההגעלה למקום שתחת הטלאי, אלא צריך לתן גם כן קדם ההגעלה גחלים על הטלאי ללבן את המקום ההוא. ואם הטלאי נתחבר בהתכת בדיל או כסף וכדומה, יכול להגעילו כמו שהוא, כי בליעת החמץ נשרפה אז בהתכה.


מדוכה במקום שדרכו לדוך בו דברים חריפים עם חמץ ביחד, צריכה לבון קל, דהינו שממלאין אותה גחלים בוערות שתרתח כל כך עד שהקש נשרף עליו מבחוץ. ובמקום שאין דרכו לדוך בה רק פלפלין וכדומה, סגי בהגעלה.


כלים שהחזיק בהם יין שרף לקיום, אין טעם וריח יין השרף נפלט על ידי הגעלה, רק אם בשל אותן היטב במים עם אפר עד שנסתלק מהם הריח לגמרי, מועילה להם אחר כך הגעלה.


הגעלת החבית יעשה בדרך זה, ילבן אבנים וישימן בה, ויערה עליהן מים רותחין מכלי ראשון, ויגלגל את החבית כדי שתגיע ההגעלה לכל מקום. וחביות שלנו שהן עשויות מכמה דפים מחברים בחשוקים, אם עמד בהם חמץ, כגון יין שרף או שהחזיק בהן קמח, לא מהני להו הגעלה.


כל דבר שצריך הגעלה, לא מהני ליה קלפה, אלא דוקא הגעלה.


כל כלי שאי אפשר לנקותו היטב, כגון הנפה, וכיס של ריחים, וכן סלים שמשתמשים בהם חמץ, וכן [מגררת] (ריב אייזען), וכן כלי שפיו צר ואי אפשר לשפשפו מבפנים, או שיש לו קנים, לא מהני לה הגעלה.


התבות שמצניעים בהם מאכלים כל השנה, ולפעמים נשפך שם מרק מן הקדרות, צריכין הכשר קל, דהינו שמערין עליהן רותחין. ודוקא מתוך הכלי שהרתיחו בו את המים. ולא יזרוק את המים, אלא ישפכם עליהן בקלוח. והשלחנות, נוהגין גם כן ללבן אבנים, ומניחין על השלחן, ושופכין עליהם רותחין, ומוליכין את האבנים ממקום למקום, באפן שיהיו מים רותחים על פני כלו. וצריכין לשפשפן מקדם, ואחר מעת לעת יכשירום


ומכל מקום יש נוהגין שלא להשתמש גם אחר ההכשר בשלחנות ובתבות, אלא בפריסת מפה או דבר אחר.


ידות הכלים צריכות גם כן הכשר. ומכל מקום אם אין היד נכנסת לתוך היורה, יכול להכשיר את היד בשפיכת רותחין עליה.


כל כלי שתיה וכלי המדות צריכין גם כן הגעלה. וכלי זכוכית, נוהגין במדינות אלו דלא מהני להו הגעלה, וכן כלי מתכת שהןמתכין מבפנים בהתוך זכוכית (שמעלץ) אין להם תקנה בהגעלה, אבל סגי להו בלבון קל, כמו מדוכה בסעיף ו' (עין חתם סופר, יורה דעה סימן קי"ג).


אין מגעילין אלא במים, ולא יהא בהם שום תערבת, אפלו אפר וכדומה. אם הגעיל הרבה ביורה עד שנעכרו המים כעין ציר, אין מגעילין עוד בהם.


אם מגעיל על ידי צבת, שמחזיק בה את הכלי, צריך לרפות את הכלי ולחזור ולתפסו. דאם לא כן, הרי באו מימי ההגעלה במקום הצבת, וטוב יותר לשים את הכלי במחרוזה [שבכה] (נעטץ) או בתוך סל. ולא יניח כלים הרבה בפעם אחת לתוך הכלי שהוא מגעיל בו, כדי שלא יגעו זה בזה. דאם כן, במקום נגיעתן אינן נגעלין.


אין להגעיל אלא כלי שאינו בן יומו, דהינו שכבר עבר מעת לעת, משעה שבשלו בו חמץ. וכן היורה שמגעילין בה לא תהא בת יומה. וישגיח שבכל פעם שהוא נותן את הכלי לתוך היורה, יעלו המים רתיחות. ואם צריך להגעיל את היורה, אזי כשהמים מעלין רתיחות, תהא היורה מלאה, ויזרוק בה אבנים מלבנות, כדי שישטפו המים הרותחין על שפתה. ואין להגעיל [בערב פסח] רק עד חצות היום.


נוהגין שאחר ההגעלה שוטפים את הכלים במים קרים.


אם אפשר יש להגעיל בפני בעל תורה הבקי בדיני הגעלה (תנ"א תנ"ב).


אם נמצאה איזו תערבת חמץ בערב פסח, עד הלילה, הרי הוא כמו שאר אסורין שבטלים בששים. ולכן אם נמצא גרעין בעוף ובתבשיל, זורקו, והשאר מתר לאכול אפלו בפסח. אבל בתוך הפסח חמץ אוסר אפלו במשהו גם בהנאה. ובכל מקום שנמצא איזה גרעין מחמשת מיני דגן או משהו חמץ, צריכין לעשות שאלה.


באר מים שנמצאו בה גרעיני תבואה, אין להסתפק מהמים האלו אלא בדחק גדול, כגון שאין מים אחרים בנמצא. ואם נמצאה בה חתיכת פת, אסור, אפלו אין מים אחרים. וגם סנון לא מהני (תמ"ז תס"ז).


נוהגין שלא להבהב את העופות בקש שעם השבלים, כי חישינן שמא יש בהן גרעין מחמץ. ולכן מהבהבין בעשבים, או חותכין את השבלים מן הקש. ובדיעבד מתר. ויזהרו לטל את הזפק מן העוף קדם שמהבהבין אותו.


כל מיני קטניות, אסורים. וכן כל פרות יבשים, אסורין, אלא אם כן נודע שנתיבשו בהכשר על גבי קנים, או בתנור שהכשר לשם פסח (עין לעיל סימן ק"י סעיף א' וסעיף ב'). אפלו תאנים יבשות וצמוקים, בין גדולים בין קטנים, אסורין. וכן קלפות [תפוחי זהב] (פאמעראנצען). ומכל מקום המשקה שעושין מן הצמוקי, נוהגין התר לשתתו


נוהגין שלא לתן לתוך התבשיל [צפרן] (נעגליך) [וכרכם] (זאפערן) מפני שיש בהם חשש חמוץ, ואפלו זאפערין הגדלה במדינתנו בגנות אסורין משום לא פלוג, ושאר בשמים שאין בם חשש חמוץ. וכן המלח, קדם שנותנים אותם לתבשיל, צריכים לבדקם אם אין איזה גרעין תבואה מערב בהם (תנ"ג תמ"ב תס"ז).


דבש, אין אוכלין אלא מה שלא נתרסק, או שנתרסק על ידי ישראל לשם פסח (תס"ז).


בשעת הדחק, כגון לצרך חולה או זקן, מתרין לאפות מצות עם מי ביצים או שאר מי פרות, כגון חלב או יין וכדומה, והיא נקראת מצה עשירה, ובלבד שיזהרו שלא יתערב בהם אפלו מעט מים. אבל בשני הלילות הראשונים צריכין לאכול מצה ממש, ואין יוצאין במצה עשירה. ושלא לצרך גדול, אסור לאפות מצה עשירה אפלו קדם פסח לשם פסח (תס"ב).


הנותן תבואה או מרסן לפני עופות, יזהר לתתם במקום יבש, שלא יתלחלחו. אבל לבהמה, אסור לתן מרסן, כי יתלחלח מן הרק. וגם אם נותן לה תבואה, יזהר לתת לה מעט מעט, שלא תשאיר מלחלחים. ואם השאירה, יבערם מיד (תס"ה תס"ו ובחיי"א).


בערב פסח, משעה שהחמץ נאסר בהנאה, וכן בכל ימי הפסח, אסור להנות אפלו מחמצו של אינו יהודי. ולכן אסור לישראל להוליך או לשמור חמצו של אינו יהודי. ומכל שכן דאסור לקנות חמץ בשביל אינו יהודי, ואפלו במעותיו של אינו יהודי.


וכן אסור להשכיר אז לאינו יהודי בהמה שתביא לו חמץ, או חדר לשום בו חמץ, מפני שאסור להשתכר באסורי הנאה. אבל מתר להשכיר לו בהמה לשבוע של פסח (חוץ משבת ויום טוב) בסתם, שאין האינו יהודי מפרש לו שהוא צריך אותה להביא חמץ, אף על פי שהוא יודע שהאינו יהודי יוליך עליה חמץ, אין בכך כלום. דכיון שאף אם לא יוליך עליה כלום, יצטרך לפרוע לישראל כל שכרו משלם, אין הישראל משתכר כלום מהחמץ


וכן מתר להשכיר לו חדר שידור בו בפסח, אף על פי שיודע שיכניס לתוכו חמץ, מכל מקום הישראל אינו נוטל ממנו שכר הכנסת החמץ, אלא שכר הדירה, שאף אם לא יכניס לשם חמץ, לא ינכה משכרו.


אסור למסור אפלו זמן הרבה קדם פסח בהמתו לאינו יהודי, כשיודע שיאכילנה חמץ בפסח.


מתר לומר למשרתו אינו יהודי, אפלו בשעה שהחמץ אסור בהנאה: הילך מעות וקנה לך מזונות ואכול, אף על פי שהוא יודע שיקנה חמץ. ובשעת הדחק, מתר גם כן לומר לו, צא ואכול אצל אינו יהודי ואני אפרע לו, או לומר לאינו יהודי אחר, תן למשרתי לאכול ואני אשלם לך. אבל אסור להקדים לו את המעות, בשביל מה שיתן למשרתו.


וכן מי שהוא צריך להאכיל לתינוק חמץ, ישאהו אל האינו יהודי ויאכילהו האינו יהודי חמץ ויפרע לו הישראל אחר כך. אבל הישראל, לא יאכילהו חמץ. ואם התינוק מסכן, פשיטא דהכל מתר, כמו שכתבתי סימן צב ולקמן סימן קצב.


לשתות חלב מבהמת אינו יהודי האוכלת חמץ בפסח, יש אוסרין ויש מתירין. ושומר נפשו, יחמיר. ובפרט במקום שנהגו לאסור, חלילה להתיר (אורח חיים תמח יו"ד ס).


יהדר אחר יין יפה למצות ארבעה כוסות. ואם יש בנמצא יין אדם יפה כמו הלבן, וגם הוא כשר כמו הלבן, מצוה בו יותר מבלבן, שנאמר, אל תרא יין כי יתאדם, משמע שחשיבותו של יין הוא כשהוא אדם. ועוד, לפי שיש בו זכר לדם, שהיה פרעה שוחט ילדי בני ישראל. ובמדינות שהאמות טפשים וסכלים להעליל עלילות שקרים, נמנעו מלקח יין אדם לפסח (תעב).


לצרך טבול הראשון שהוא כרפס, נוהגין הרבה לקח פטרוזיליה. וטוב יותר לקחת צעללער [סלרי] שיש לו טעם טוב כשהוא חי. והמבחר הוא לקחת צנון.


לצרך מרור, נוהגין לקח תמכא (קריין) וכיון שהוא חריף מאד, יכולין לפררו [במגררת] (ריבאייזען), רק שיזהרו שלא יפוג לגמרי. ויש לפררו כשבאין מבית הכנסת (ועין לעיל סימן צ"ח סעיף ג', שצריכין לפררו על ידי שנוי) ובשבת, אסורין לפררו, אלא שצריכין לפררו קדם הלילה, ויכסהו עד הלילה. אבל יותר טוב לקחת חזרת שהיא חסה [סלט] שנוח לאכלה, ונקראת מרור, לפי שכששוהה בקרקע, נעשה הקלח מר. ויוצאין גם בלענה הנקרא ווערמוטה


(עלשין וחרחבינא אינם שכיחים במדינותינו), כל המינים שיוצאין בהם מצטרפין זה עם זה לכזית. ויוצאין בין בעלים בין בקלחין, אבל לא בשרשים, דהינו שרשים הקטנים המתפצלים לכאן ולכאן. אבל השרש הגדול שבו גדלים העלים, אף שהוא טמון בקרקע, הרי הוא בכלל קלח. ומכל מקום טוב יותר לטול העלים, והקלח היוצא חוץ לקרקע, כי יש אומרים, שמה שהוא בקרקע נקרא שרש


העלים אין יוצאין בהם אלא אם כן הם לחים, אבל הקלחים יוצאין בהן, בין הם לחים בין יבשים, אך לא במבשלין או כבושין.


החרסת צריך שתהיה עבה זכר לטיט. ובשעה שהוא צריך לטבל את המרור, ישפך לתוכה יין או חמץ, שתהיה רכה, זכר לדם, וגם שתהא ראויה לטבל בה. יש לעשות את החרסת מפרות שנמשלה בהם כנסת ישראל, כגון תאנים, שנאמר, התאנה חנטה פגיה. ואגוזים, שנאמר, אל גנת אגוז. ותמרים, שנאמר, אעלה בתמר. ורמונים, שנאמר, כפלח הרמון. ותפוחים, זכר למה שכתוב, תחת התפוח עוררתיך, שהיו הנשים יולדות שם בניהן בלא עצב


ושקדים על שם ששקד הקדוש ברוך הוא על הקץ לעשות. וצריך לתן בתוכה תבלין הדומין לתבן, כגון קנמון וזנגביל, שאינן נדוכין הדק היטב. ויש בהן חוטין כמו תבן, זכר לתבן שהיו מגבלין בתוך הטיט. בשבת, לא ישפוך את היין או החמץ לתוך החרסת, כי צריך לעשות בשנוי, ויתן את החרסת לתוך היין והחמץ. ואת מי המלח (אפלו כשלא חל יום טוב בשבת) יעשה מערב יום טוב ואם עושהו ביום טוב צריך לעשותו בשנוי, שיתן תחלה את המים ואחר כך המלח.


משחרב בית המקדש, תקנו חכמים שיהיו על השלחן בשעת אמירת ההגדה שני מיני תבשילין, אחד זכר לקרבן פסח ואחד זכר לקרבן חגיגה, שהיו מקריבין בזמן שבית המקדש היה קים. ונהגו שאחד מן התבשילין יהיה בשר, ויהיה מפרק הנקרא זרוע, לזכר שגאלם הקדוש ברוך הוא בזרוע נטויה, ויהיה נצלה על הגחלים, זכר לפסח שהיה צלי אש


והשני יהיה ביצה, משום דביצה בלשון ארמי ביעה, כלומר, דבעי רחמנא למפרק יתנא בדרעא מרוממא, (שרצה ה' לפדות אותנו בזרוע נטויה). ועושין הביצה, בין צלויה בין מבשלת. וצריך לצלתן ולבשלן מערב יום טוב בעוד יום. ואם שכח או שהיה שבת, יצלה ויבשל אותם בלילה, אבל צריך לאכלן ביום טוב ראשון. וכן בליל שני, יצלם ויבשלם ויאכלם ביום טוב שני, כי אין מבשלין מיום טוב לחברו, ולא מיום טוב לחל


ולפי שאין אוכלין בשר צלי בשני לילות אלו, על כן צריך לאכול את הזרוע דוקא ביום. ואף כשצולין אותן בערב יום טוב אין לזרקן אחר כך, אלא יתנם ביום טוב שני תוך המאכל שמבשלין ויאכלם (תע"ג).


יכין מושבו מבעוד יום במצעות נאים כפי יכלתו, ובאפן שיוכל להטות ולהסב בשמאלו. ואפלו הוא אטר, יסב בשמאל של כל אדם. גם את הקערה יכין מבעוד יום, כדי שמיד בבואו מבית הכנסת יוכל לעשות את הסדר בלי עכוב.


אף על פי שבכל השנה טוב למעט בכלים נאים זכר לחרבן, מכל מקום בליל פסח טוב להרבות בכלים נאים כפי כחו. ואפלו הכלים שאינן צריכין לסעדה, יסדרם יפה על השלחן לנוי, זכר לחרות (תע"ב).


סדר הקערה כך הוא, מניח שלש מצות על הקערה ופורס עליהם מפה נאה, ועליה מניח את הזרוע נגד הימין שלו, ואת הביצה משמאל. המרור לברכה, באמצע. חרסת תחת הזרוע. כרפס, תחת הביצה. ומרור לכריכה באמצע כזה.
זרוע ביצה
מרור (לברכה)
חרסת כרפס
מרור (לכריכה)


הכוסות יהיו שלמים בלי שום פגימה, ומודחים יפה, ויחזיקו לכל הפחות רביעית (תע"ב תע"ט תפ"ו).


מנהגנו ללבוש את הקיטל (חלוק לבן) ויכינו גם כן מבעוד יום. ומי שהוא אבל, רחמנא לצלן, אינו לובשו. אבל בהסבה, חיב. רק אם לא נהג אבלות כלל קדם יום טוב, כגון שקבר מתו ביום טוב, נוהגין שאינו מיסב. והלל, אומר, כי ההלל הוא חיוב.


בן אצל אביו חיב בהסבה. אבל תלמיד אצל רבו אינו צריך (תע"ב).


אף על פי שבכל שבת ויום טוב יכולין לקדש ולאכל מבעוד יום להוסיף מחל על הקדש, בפסח אינו כן, לפי שמצות אכילת מצה היא דוקא בלילה, כמו קרבן פסח, דכתיב ביה ואכלו את הבשר בלילה הזה. וכן מצות ארבע כוסות היא דוקא בלילה. וכיון שגם הכוס של קדוש הוא אחד מארבעת הכוסות, לכן אין מקדשין עד שהוא ודאי לילה. ילבש את הקיטל (חלוק לבן) ויתישב על מושבו לעשות את הסדר


ומצוה לחלק לתינוקות שקדים ואגוזים וכדומה, כדי שיראו שנוי וישאלו, ועל ידי זה יתעוררו לשאול גם כן על מצה ומרור והסבה. ותינוק ותינקת שהגיעו לחנוך, דהינו שהם יודעים בקדשת יום טוב, ומבינים מה שמספרים מיציאת מצרים, נותנים להם גם כן כוס שישתו ממנו. נוהגין למזוג כוס אחד מן המסבין, וקורין אותו כוס של אליהו הנביא (תע"ב ת"פ).


משרתו או אחד מבני ביתו, ימזגו את הכוסות. וכן בכל פעם שמוזגין, ימזגו הם ולא הוא בעצמו, כדי להראות דרך חרות. ויזהיר לבני ביתו, שישתו מכל כוס לכל הפחות את הרב בפעם אחת, ומכוס רביעי ישתו רביעית בפעם אחת. ויכונו כלם למצות ארבע כוסות וספור יציאת מצרים ואכילת מצה ומרור, כי גם הנשים חיבות במצות אלו, רק בהסבה אינן נוהגות. יעשה קדוש ככתוב בהגדה, וישתה בהסבת שמאל


וטוב אם אפשר לעשות כדעת הפוסקים לשתות כוס שלם בכל ארבעת הכוסות (תעב תעג תעט).


אחר כך ירחץ ידיו ולא יברך עליהן, ומנגבן. וחותך מן הכרפס לעצמו ולכל בני ביתו לכל אחד פחות מכזית, וטובלין במי מלח, ומברכין בורא פרי האדמה, ומכונין לפטר בברכה זו גם את המרור, ואוכל גם כן בהסבת שמאל. אחר כך נוטל את המצה האמצעית וחולקה לשני חלקים, ומניח את החלק הגדול אצל מושבו לאפיקומן. ונוהגין לכרכו במפה, זכר למה שכתוב, משארותם צררת בשמלותם. ויש שמשימים אותו כך על שכמם, זכר ליציאת מצרים


ולפי שהאפיקומן הוא במקום הפסח, לכן הוא חשוב ויהיה החלק הגדול. והחלק הקטן מחזירו לקערה למקומו, ומגלה קצת את המצות, ומגביה את הקערה, ואומרים, הא לחמא עניא די אכלו וכו', עד לשנה הבאה בני חורין. והאומרים כהא לחמא עניא לא יאמרו תבת די.


אחר כך מוזגין כוס שני, והתינוק שואל מה נשתנה. ואם אין תינוק, ישאל בן אחר, או בתו, או חברו או אשתו, ואחר כך אומרים, עבדים היינו וכו'. והנכון לפרש לבני ביתו דברי ההגדה בלשון שמבינים. ואם גם בעצמו אינו מבין לשון הקדש, יאמר מתוך ההגדה, שהוא עם פרוש אשכנז (לועזי), ולאחר כל פסקא, יאמר בלשון אשכנז (לועזי), ומכל שכן המאמר רבן גמליאל היה אומר וכו', שצריכין להבין את הטעם של פסח מצה ומרור


כשמגיע לוהיא שעמדה וכו', יכסה את המצות, (שלא תראה הפת בשתו, שמניחין אותה, ונוטלין את הכוס), ונוטלין את הכוסות בידיהם ואומרים והיא שעמדה וכו' עד מידם, וחוזר ומגלה את המצות. וכשמגיע למצה זו, נוטל את המחצית המצה שבקערה ומראה לבני ביתו ואומר מצה זו וכו'. וכן במרור זה, מגביה את המרור. אבל כשאומר פסח שהיו אבותינו אוכלים וכו' לא יגביה את הזרוע שהוא זכר לפסח, שלא יהא נראה כאלו הקדישו לכך


וכשמגיע ללפיכך, מכסה את המצות, ונוטל כל אחד את הכוס בידו ומגביהו עד שחותם גאל ישראל, ומברכין על הכוס בורא פרי הגפן, ושותין בהסבת שמאל.


אחר כך רוחצין ידיהם ומברכין על נטילת ידים, ומברך המוציא על המצות


ולפי שביום טוב צריך לבצוע על שתי ככרות שלמות, ומצות אכילת מצה היא מן הפרוסה, לפי שהמצה נקראת לחם עני, ודרכו של עני בפרוסה, על כן בשעה שהוא מברך המוציא, אוחז שתי המצות השלמות בידיו והפרוסה ביניהן, ומברך המוציא, ומניח את המצה התחתונה מידיו, ואוחז רק בעליונה וגם בפרוסה ומברך על אכילת מצה, ובוצע מן העליונה וגם מן הפרוסה מכל אחת כזית, וכן הוא נותן לכל אחד מבני ביתו ואוכל שניהם יחד בהסבה שמאלית


ואם קשה לו לאכלם בפעם אחת, אוכל תחלה את הכזית המוציא, ואחר כך הכזית מן הפרוסה, רק שלא ישהה ביניהם כלל, ויאכל שתיהן בהסבה. ונוהגין במדינות אלו, שבלילי פסח אין טובלין את המצה במלח לא של המוציא ולא של מצה.


מי שאינו יכול ללעס מצה, מתר לשרותה במים לרככה, ובלבד שלא תהא נמחה לגמרי. ומי שהוא זקן או חולה ואינו יכול לאכלה שרויה במים, יכול לשרותה ביין או בשאר משקים. כששורין את המצה לצאת בה, צריכין לזהר שלא לשרותה מעת לעת כי אז נחשבת כמבשלת ואין יוצאין בה. וגם צריכין לזהר בשאר דברים, שלא יפסיד דין לחם. עין לעיל סימן מ"ח סעיף ה'.


אחר כך נוטל כזית מרור, וכן הוא נותן לכל אחד מבני ביתו, וטובלו בחרסת ומנער את החרסת מעליו, שלא יתבטל המרור, ומברך על אכילת מרור, ואוכלו בלא הסבה. אחר כך נוטל מן המצה התחתונה גם כן כזית, וגם כזית מרור, ונכון לטבלו גם כן בחרסת ולנערו מעליו, ומניח את המרור תוך המצה ואומר, כן עשה הלל וכו', ואוכל בהסבה. שעור כזית כתבנו בכללים, שהוא כמו חצי ביצה. אמנם יש אומרים שהוא קצת פחות מכשליש ביצה


וכיון דמרור בזמן הזה מדרבנן, לכן מי שקשה עליו לאכול מרור יכול לסמוך על דעה זאת לאכול רק פחות קצת מכמו שליש ביצה ויברך עליו (עין שלחן ערוך תניא) ומי שהוא חולה, שאינו יכול לאכול מרור כלל, ילעוס על כל פנים קצת מהמינים שיוצאין בהם, או שאר עשב מר עד שירגיש טעם מרירות בפיו לזכר בעלמא, בלא ברכה (תע"ג תע"ה תפ"ו).


אחר כך אוכלין הסעודה. ויש לאכול כל הסעודה בהסבה. ונוהגין לאכל ביצים. והחכם עיניו בראשו, שלא למלאת כרסו, למען יוכל לאכול את האפיקומן כמצותו, ולא לאכילה גסה. ואין אוכלין בשר צלי בשתי הלילות, אפלו של עוף. ואפלו בשלוהו ואחר כך צלוהו בקדרה, אין אוכלין. יש נוהגין שלא לאכול בלילות אלו שום טבול, חוץ משני טבולים של מצוה, כדי שיהא נכר שאלו הם לשם מצוה


לאחר גמר הסעודה אוכלין אפיקומן, זכר לקרבן פסח, שהיה נאכל בסוף הסעודה שיהא גמר כל השביעה. ויש לאכול כשני זיתים, אחד זכר לפסח ואחד זכר למצה, שהיתה נאכלת עם הפסח. ועל כל פנים לא יפחות מכזית, ואוכלו בהסבה. ואחר האפיקומן, אסור לאכול שום דבר. אחר כך מוזגין כוס שלישי לברכת המזון. וצריך לדקדק בו אם הוא נקי משיורי כוסות, דהינו אם אין בו שיורי יין ששרה בו מצה בשעת הסעודה


כי אם אינו נקי, צריך שטפה והדחה (עין לעיל סימן מ"ה סעיף ד'). ומצוה להדר שיברכו בזמון. אבל לא ילכו מבית לבית לצרך זמון, כי כל אחד צריך לברך ברכת המזון במקום שאכל. ונוהגין שבעל הבית מברך בזמון, שנאמר, טוב עין הוא יברך (עין לעיל סימן מה סעיף ה), והוא מקרי טוב עין, שאמר, כל דכפין ייתי וייכול וכו', ואחר כך מברכין על הכוס ושותין בהסבה. ואסור לשתות בין כוס זה לכוס רביעי (סימן תעב).


אחר ברכת המזון מוזגין כוס רביעי. ונוהגין לפתוח את הדלת, לזכר שהוא ליל שמורים, ואין מתיראין משום דבר. ובזכות האמונה, יבוא משיח צדקנו, והקדוש ברוך הוא ישפך חמתו על עובדי כוכבים, ולכן אומרים שפך חמתך וכו'. אחר כך מתחילין לא לנו, ואומרים כסדר. וכשמגיע להודו, אם הם שלשה, אפלו עם אשתו ובניו שהגיעו לחנוך, יאמר הודו, והשנים יענו, כמו שאומרים בצבור


מן הכוס הרביעי, צריכין לשתות רביעית שלמה, ומברכים אחריו ברכה אחרונה, ואחר כך גומרין כסדר ההגדה. ואחר ארבעת הכוסות אסור לשתות שום משקה רק מים. אם אין שנה חוטפתו, יאמר אחר ההגדה שיר השירים. ונוהגין שאין קורין קריאת שמע שעל המטה, רק פרשת שמע (עין לעיל סימן ע"א סעיף ד') וברכת המפיל, להורות שהוא ליל שמורים מן המזיקין ואינו צריך שמירה.


מי שאינו שותה יין כל השנה מפני שמזיק לו, אף על פי כן צריך לדחק את עצמו לשתות ארבע כוסות, כמו שאמרו רבותינו זכרונם לברכה, על ר' יהודה ב"ר אילעי, שהיה שותה ארבע כוסות של פסח, והיה צריך לחגור צדעיו עד שבועות. ומכל מקום יכול למזגו במים, או לשתות יין צמוקים (עין לעיל סימן ו) או שישתה מעד [מי דבש] אם הם חמר מדינה.


אם נאבד האפיקומן, אם יש לו עוד מצה מאלו שנעשו לשם מצת מצוה, יאכל ממנו כזית. ואם לאו, יאכל ממצה אחרת כזית.


מי ששכח לאכול את האפיקומן, אם נזכר קדם ברכת המזון, אף על פי שכבר נטל מים אחרונים או שאמר, הב לן ונברך, אוכלו ואינו צריך לברך ברכת המוציא. ואף על גב דאסח דעתיה מלאכול, לא חשיב הסח הדעת, כיון שהוא מחיב לאכול, ואתכא דרחמנא קסמכינן. ומכל מקום יש לו לטול ידיו ולא יברך על נטילת ידים


ואם לא נזכר עד לאחר ברכת המזון קדם שברך בורא פרי הגפן על כוס שלישי, יטול ידיו, וגם כן לא יברך על נטילת ידים (פרי מגדים), ויברך ברכת המוציא, ויאכל כזית, ואחר כך יברך ברכת המזון, ויברך על כוס שלישי וישתה. אבל אם לא נזכר עד לאחר שברך בורא פרי הגפן על כוס שלישי, ישתה את הכוס. ואם רגיל בפעם אחרת לברך ברכת המזון בלא כוס, יטל ידיו ויאכל אפיקומן ויברך ברכת המזון בלא כוס


אבל אם הוא נזהר לברך תמיד ברכת המזון על הכוס, ועתה לא יוכל לברך על הכוס, משום דהוי מוסיף על הכוסות, לכן לא יאכל אפיקומן, ויסמוך על המצה שאכל תחלה (תע"ז).


בליל שני של פסח, מתחילין לספר ספירת העמר. וסופרין מעמד. המצוה הוא לספור תכף בהתחלת הלילה, אחר צאת הכוכבים. ובדיעבד, זמנה כל הלילה. בבית הכנסת בלילי שבת ויום טוב סופרין לאחר הקדוש, כדי להקדים קדשת היום. ובמוצאי שבת ויום טוב, סופרין קדם הבדלה כדי לאחר יציאת היום. וכשחל יום טוב האחרון במוצאי שבת, שאומרים קדוש והבדלה על כוס אחד, סופרין גם כן קדם כדי לאחר את ההבדלה.


מי ששכח כל הלילה ולא ספר, יספר ביום בלא ברכה, ובלילות שאחר כך יספר בברכה. ואם שכח גם כל היום, יספור אחר כך בכל הלילות בלא ברכה. ואם נסתפק לו אם ספר בלילה או לא, אף על פי שלא ספר ביום שלאחריו, מכל מקום יכול לספור שאר הלילות בברכה.


השואל מחברו בין השמשות או אחר כך, כמה מונים היום, יאמר לו, אתמול היה כך וכך. שאם יאמר לו כמה מונים היום, אינו רשאי לברך אחר כך על הספירה.


לכתחלה קדם שיברך, צריך שידע על מה הוא מברך, דהינו שידע כמה ימים הוא בספירה, ובדיעבד אם לא ידע ופתח וברך על דעת שיספור כמו שישמע מחברו, גם כן יצא. וכן אם ברך על דעת לספור ארבעה ימים, ולאחר שברך נזכר שצריך לספור חמשה, סופר חמשה ואינו צריך לברך שנית. וכן אם טעה בספירה, כגון שהיה צריך לומר ששה ימים ואמר חמשה ימים, אם נזכר מיד, סופר כראוי ואין צריך לברך שנית. אבל אם הפסיק קצת, צריך לברך שנית.


בכל יום טוב אם חל ליל ראשון בשבת שאין אומרים אז מערבית, אזי בליל שני אומרים המערבית מליל ראשון, חוץ מפסח, שאפלו חל ליל ראשון בשבת, מכל מקום בליל שני אומרים מערבית ששיכת לו, מפני שמדבר בקצירת העמר, שהיה בליל זה (תפ"ט).


בימי הספירה מתו תלמידי רבי עקיבא בל"ג יום, ולכן נוהגין בימים אלו קצת אבלות, שאין נושאין נשים ואין מסתפרים. ויש חלוקי מנהגים במספר ל"ג ימים האלה, יש מקומות נוהגין שחושבין אותן מיום ראשון דספירה, ולכן אוסרין עד ל"ג בעמר. אך כשחל ראש חדש איר בשבת, דיש בו שתי קדשות, קדשת שבת וקדשת ראש חדש, אז מתירין לשא, וכן להסתפר בערב שבת


וביום ל"ג בעמר, וכן משם ואילך מתירין, מפני שביום ל"ג בעמר פסקו מלמות, ולכן מרבים בו קצת שמחה, ואין אומרים בו תחנון. ואף שגם בו ביום מתו קצת, אמרינן מקצת היום ככלו, ולכן אין להסתפר או לשא עד לאחר שהאיר היום, ולא מבערב. אך כשחל ל"ג בעמר ביום ראשון, מסתפרין בערב שבת שלפניו, לכבוד השבת.


ויש מקומות שמתירין עד ראש חדש איר ועד בכלל, שהן ששה עשר יום, ונשארים ל"ג יום באסור עד חג השבועות (ומסתפרין בערב החג). ומכל מקום ביום ל"ג בעמר בעצמו מתירין. (וכשחל ביום ראשון, מתירין בערב שבת, כמו שכתבתי לעיל)


ויש מקומות שמתירין עד ראש חדש איר ולא עד בכלל, וביום ראשון דראש חדש מתחיל האסור, ויום ראשון דהגבלה הוא יום הל"ג, ואמרינן בו, מקצת היום ככלו, ומתרין לשא ולהסתפר בהן, וגם ביום ל"ג בעמר מתרין (וכמו שכתבתי לעיל), וצריכין לנהג בכל קהלה מנהג אחד, ולא ישנו לעשות מקצתן כך ומקצתן כך.


הסנדק (הוא התופס את התינוק בשעת מילה) והמוהל, ואבי הבן, מתרין להסתפר ביום שלפני המילה סמוך לערב קדם הליכה לבית הכנסת.


לעשות שדוכין אפלו בסעודה, מתרין בכל הימים. אך רקודין ומחולות, אסורין.


נוהגים שלא לעשות מלאכה, אחד אנשים ואחד נשים כל ימי הספירה משקיעת החמה עד לאחר ספירת העמר, ורמז לזה, שנאמר, שבע שבתות, מלשון שבות, שבזמן הספירה, דהינו משקיעת החמה ואילך, יש לשבות ממלאכה עד לאחר הספירה (סימן תצ"ג).


בליל ראשון דשבועות, מאחרין מלהתפלל עד צאת הכוכבים. שאם יתפללו קודם ויקבלו קדשת יום טוב, חסר מעט ממ"ט ימי הספירה. והתורה אמרה שבע שבתות תמימות תהיינה.


מצות עשה מדברי הנביאים להתענות בימים שארעו צרות לאבותינו. ותכלית התענית היא, כדי לעורר את הלבבות לפקח על דרכי התשובה, ותהי זאת זכרון למעשינו הרעים, ומעש אבותינו שהיו כמעשינו עתה, עד שגרם להם ולנו אותן הצרות. ובזכרון הדברים האלה, נשוב להיטיב, כמו שנאמר והתודו את עונם ואת אבותם


ולכן חיב כל איש לשום אל לבו באותן הימים ולפשפש במעשיו ולשוב מהן, כי אין העקר בתענית, כמו שנאמר באנשי נינוה, וירא האלהים את מעשיהם, ואמרו רבותינו זכרונם לברכה, וירא את שקם ואת תעניתם לא נאמר, אלא וירא האלהים את מעשיהם כי שבו מדרכם הרעה. ואין התענית אלא הכנה לתשובה. לכן אותן אנשים שכשמתענים הולכים בטיול ומבלים את היום בדברים בטלים, תפסו את הטפל והניחו את העקר.


ואלו הן הימים: א. שלשה בתשרי בו נהרג גדליה בן אחיקם. שלאחר שחרב בית המקדש, השאירו נבוכדנצר בארץ ישראל, וישימהו לראש על ישראל. ועל ידי שנהרג, גלו כלן ונהרגו מהם לאלפים, ונכבתה גחלת ישראל הנשארת.


ב. עשרה בטבת, סמך מלך בבל, נבוכדנצר הרשע על ירושלים והביאה במצור ובמצוק, ומזה נמשך החרבן.


ג. שבעה עשר בתמוז, בו ארעו חמש צרות, נשתברו הלוחות כשירד משה מן ההר כמו שנאמר בתורה, וזה היה בשבעה עשר בתמוז. ונתבטל קרבן התמיד. והבקעה העיר בחרבן בית שני. אע"ג דבחרבן הראשון הבקעה בתשעה לחדש, דכתיב (ירמיהו נ״ב:ו׳), בחדש הרביעי בתשעה לחדש ויחזק הרעב בעיר וגו' ותבקע העיר וגו'. אבל בחרבן השני, בשבעה עשר בו הבקעה העיר. וחרבן בית שני חמירא לן. (ועוד איתא בירושלמי, דגם בראשון היה בשבעה עשר אלא שמפני הצרות, טעו בחשבון)


ושרף אפוסטומוס הרשע את התורה, והעמד צלם בהיכל על ידי רשעי ישראל, וזה גרם חרבנו וגליותנו.


ד. ותשעה באב, בו ביום נגזר על אבותינו שבמדבר שלא יכנסו לארץ ישראל, כי אז חזרו המרגלים, ובכו ישראל בכיה של חנם, ונקבע לבכיה לדורות. ובו ביום היה החרבן הגדול שנחרב בו בית המקדש הראשון וגם השני, ונלכדה העיר ביתר, שהיתה עיר גדולה, והיו בה אלפים ורבבות מישראל. ובו ביום חרש טורנוסרופוס את ההיכל ואת סביביו, ונתקים הפסוק ציון שדה תחרש. (ועוד יש תענית צבור, תענית אסתר, לקמן סימן קמ"א סעיף ב').


אם חלו תעניות אלו בשבת, דוחין אותן לאחר השבת. אבל אם חל עשרה בטבת בערב שבת, מתענין ומשלימין.


חתן שחלה אחת מד' תעניות אלו בתוך שבעת ימי המשתה שלו, אף על גב שאלו הימים המה לו כמו רגל, מכל מקום חיב להתענות. כיון דהרגל שלו הוי רגל דיחיד, אתי אבלות ותענית דרבים ודחי לה. ועוד הא כתיב, אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי (ריטב"א סוף מס' תענית).


חלוק יש בין שלש תעניות הראשונות לתשעה באב. בשלש תעניות הראשונות אוכלים בלילה שלפניהן עד שיעלה עמוד השחר, והוא שלא ישן שנת קבע. אבל אם ישן שנת קבע, אסור אחר כך לאכל או לשתות, אלא אם כן התנה קדם שישן. ואם הוא רגיל לשתות לאחר השנה, אינו צריך להתנות על השתיה. ובתשעה באב, צריכין להפסיק מבעוד יום שלפניו. שלש תעניות הראשונות, מתרות ברחיצה וסיכה ונעילת הסנדל ותשמיש המטה. ובתשעה באב, אסורים בכלן


ומי שהוא בעל נפש ואדם בריא, יחמיר בכלן כמו בתשעה באב, ורק בנעילת הסנדל לא יחמיר, משום חוכא וטלולא. ובתשמיש המטה אם הוא ליל טבילה, יקים עונתו בג' תעניות הראשונות.


עוד יש קלא בג' התעניות הראשונות, דעברות ומניקות המצטערות, פטורות מלהתענות. וכן חולה, אף על פי שאין בו סכנה, לא יתענה. ומכל מקום אף מי שמתר לו לאכל, לא יתענג את עצמו, אלא יאכל מה שהוא צריך לבריאות גופו (תק"נ תקנ"ד). וכן הקטנים, אף על פי שאינם חיבים להתענות, מכל מקום אם יש בהם דעת להתאבל, ראוי לחנכם, שלא להאכילם רק לחם ומים, להתאבל עם הצבור.


לרחוץ פיו במים בשחרית, אסור בכל תענית צבור. והרק, אם אפשר לפלט, יפלט. ואם אי אפשר, בולעו אפלו ביום הכפורים, כיון שאינו מכון להנאתו. לטעם המאכל, אפלו אם יפלט, אסור בתענית צבור. אבל בתענית שהוא מקבל על עצמו, מתר לטעם ולפלוט. וכן רחיצת הפה, מתרת בתענית יחיד תקס"ז.


מצוה על כל עדת ישראל, שעל כל צרה שלא תבוא, יתענו ויתפללו על צרתם לפני ה' יתברך שמו. ואם אין העת מכשרת להתענות, כגון הנרדפים שאינם רשאים להתענות, שלא לשבר כחם, יקבלו עליהם להתענות כך וכך תעניות לכשינצלו, ונחשב להם כאלו התענו עתה, כדמצינו בדניאל דכתיב, ויאמר אלי אל תירא דניאל כי מן היום אשר נתת את לבך להבין ולהתענות לפני אלהיך נשמעו דבריך (תקע"א תקע"ו).


כיון שבשבעה עשר בתמוז התחילו צרות החרבן, לכן נוהגין קצת אבלות מיום זה עד אחר תשעה באב. וראוי לכל ירא שמים לעשות תקון חצות בכל יום לאחר חצות היום. אין נושאין נשים, אפלו מי שעדין לא קים מצות פרו ורבו. אבל לעשות שדוכין, אפלו בסעודה, מתר עד ראש חדש אב. ומראש חדש ואילך, אף על גב דמתר גם כן לעשות שדוכין, מכל מקום אסור לעשות סעודה, אך יכולין לאכל מיני מרקחת וכדומה


ישראל שפרנסה שלו בכלי זמר, מתר לנגן בבית אינו יהודי בכדי פרנסתו עד ראש חדש. אבל מראש חדש עד אחר התענית, אסור. ויום שבעה עשר בתמוז עצמו גם כן אסור, וכן עשרה בטבת. ויש נוהגין שלא לאכל בשר ושלא לשתות יין משבעה עשר בתמוז עד אחר תשעה באב, אם לא בשבת או סעודת מצוה.


נוהגין שאין מברכין שהחינו בימים אלו. ולכן אין קונין ואין לובשין בגד חדש, משום דהיה צריך לברך שהחינו. ועל פדיון הבן, מברכין שהחינו, שלא להחמיץ את המצוה. ועל פרי, יש להקל לברך שהחינו בשבת, או אפלו בחל, אם לא ימצא פרי זה לאחר תשעה באב. לא יכו התלמידים או הבנים בימים אלו.


וכן נוהגין שאין מסתפרין בימים אלו, לא שערות הראש ולא שערות הזקן ולא כל שער שבגופו. ואסור לגדולים לספר את הקטנים.


השפה העליונה שבזקן, כל שמעכב את האכילה, נראה לי דיש להתיר לגלחו עד השבוע שחל בו תשעה באב. אבל בשבוע שחל בו תשעה באב, יש לאסר.


קציצת הצפרנים, אין לאסר, רק בשבוע שחל בו תשעה באב. ואשה לצרך טבילתה מתרת גם אז. וכן המוהל יכול לתקן צפרניו לצרך הפריעה.


בשלשת השבתות שבין שבעה עשר בתמוז לתשעה באב, מפטירין ג' דפרענותא, שהן, דברי ירמיהו, שמעו דבר ה', חזון ישעיהו, וסימנם דש"ח. ואם טעה וקרא בשבת הראשונה את ההפטרה של פרשה דיומא, מפטירין בשבת הבאה, דברי ירמיהו וגם, שמעו, מפני שהן סמוכות זו לזו. (סימן תכ"ח). חל ראש חדש אב להיות בשבת, מפטירין השמים כסאי. ויש מקומות שמפטירין שמעו.


משנכנס אב, ממעטין בשמחה. אין בונין בנין של שמחה או בנין שהוא רק לרוחה. ואם קצץ עם אינו יהודי לציר לו את ביתו, אם יכול לפיסו בדבר מועט שימתין עד אחר תשעה באב, נכון הדבר. ואם לאו מתר. ובר ישראל דאית ליה דינא בהדי אינו יהודי, לשתמיט מינה, משום דריע מזלה. אם אפשר, ישתמט כל החדש, ולכל הפחות עד לאחר תשעה באב. אין מקדשין את הלבנה עד לאחר תשעה באב.


מנהג בכל ישראל שלא לאכל בשר ושלא לשתות יין בתשעת ימים שמן ראש חדש עד לאחר תשעה באב, ואסור אפלו בתבשיל שנתבשל בו בשר או שיש בו שמן. ואפלו בשר עוף, אסור. ואך מי שמאכלי חלב מזיקין לו יכול לאכל בשר עוף. ולצרך חולה, הכל מתר. ומכל מקום אם אינו קשה לו, יש לו להפסיק שלא לאכל מן ז' באב ולהלן. וכן נוהגות קצת יולדות להמנע מבשר ויין מז' באב ואילך, כי באותו היום נכנסו העובדי כוכבים להיכל (כדלקמן סימן קכ"ד סעיף ב')


ובסעודת מצוה, כגון מילה ופדיון הבן, וסיום מסכתא גם כן, מתרין בבשר ויין. וחוץ מאבותיו ואחיו ובניו, וחוץ מאלו שיש להם שיכות למצוה, יכול להזמין עוד עשרה אנשים לרעות. אבל רק אותן שגם בפעם אחרת היו באין אליו אל המשתה. וכל זאת מתר אפלו בערב תשעה באב קדם חצות היום, אבל לא אחר כך. והסעדה שנוהגין לעשות בלילה שלפני המילה, אינה סעדת מצוה (עין לקמן סימן קסג סעיף ח) ואסורין בבשר ויין, אלא יש לעשותה במאכלי חלב


וכוס של הבדלה במוצאי שבת, אם יש תינוק שישתה רב הכוס, נותנין לו. ואם לאו, יכול המבדיל בעצמו לשתות.


וכן אין מכבסין בתשעה ימים אלו. ואפלו חלוק או בגד שאינו רוצה ללבשו עד אחר התענית. ואפלו לתתם לכובסת אינו יהודי אסור. וישראלית, מתרת לכבס בגדי אינם יהודים. ומכל מקום בשבוע שחל בה תשעה באב יש לה לזהר. וכן אסור בתשעה ימים אלו ללבוש או להציע אפלו המכבסין מקדם. רק לכבוד שבת, מתר ללבוש בגדי פשתן, ולהציע על השלחנות לבנים, ולהחליף מטפחות הידים ומגבות, כדרך שעושין בשאר שבתות. אבל סדינים לבנים, אסור להציע


ואשה שצריכה ללבוש לבנים לספר ז' נקיים, מתרת לכבס וללבוש. וכן המטפחות שמלפפין בהן את התינוקות [חתולים], שמלכלכין אותן תדיר, מתר לכבסן.


אין עושין בתשעה ימים אלו בגדים חדשים, או מנעלים חדשים, או לארג אנפלאות (זאקקען שטרומפף), אפלו על ידי אמן אינו יהודי. ולצרך גדול, כגון לנשואין שיהיו מיד אחר תשעה באב, מתר על ידי אמן אינו יהודי, אבל לא על ידי ישראל. וקדם ראש חדש, מתר בכל ענין לתתן אפלו לאמן ישראל, ומתר לו לעשותן אפלו אחר כך.


נשים שנוהגות שלא לסדר החוטין לאריגה, משום דזה נקרא שתי, וכיון שבטלה אבן השתיה שהיתה בבית המקדש, החמירו עליהן בזה, אסור להתיר להן.


אין רוחצין בתשעה ימים אלו אפלו בצונן. אך לרפואה, כגון יולדת או מעברת שקרובה ללדת, שטוב לה לרחוץ, וכן אדם חלוש שצוה אותו הרופא לרחוץ, מתרין לרחוץ אפלו בחמין. וכן נדה, רוחצת וטובלת כדרכה. ואם טובלת בלילה שאחר תשעה באב ואי אפשר לה לרחוץ אז, יכולה לרחוץ בערב תשעה באב. וכן כשלובשת לבנים, יכולה לרחוץ מעט כדרכה, כיון שאינה עושה לתענוג.


ראש חדש אב שחל בערב שבת, מי שרגיל לרחוץ בחמין בכל ערב שבת, מתר גם עתה לרחוץ אפלו בחמין. אבל בערב שבת חזון, אסור לרחוץ בחמין אפלו למי שרגיל בכך, כי אם פניו ידיו ורגליו. וכן מי שרגיל בחפיפת הראש כל ערב שבת, מתר לו גם עתה, אך לא בבורית [בסבון] (זייף), ולא במי אפר (לויג). ומי שרגיל לטבול כל ערב שבת, מתר לו גם עתה לטבול בצונן. אבל מי שמבטלה לפעמים, אסור לו.


אבל שחל יום שלשים שלו בי"ח בתמוז או אחר כך עד ערב ראש חדש אב, מתר לו להסתפר. אבל מראש חדש ואילך, גם בכהאי גונא, אסור בכבוס ובתספרת (עין אליהו רבא סימן תקנ"א סעיף קטן ל"ב).


מילה שהיא בתשעה ימים אלו, נוהגין שהמוהל והסנדק ואבי הבן ואמו לובשין בגדי שבת. אבל המכניס את התינוק (געפאטער), אסור. אך האשה המכנסת את התינוק, נוהגת ללבוש בגדי שבת, כיון שזוהי כל מצותה. וגלוח, יש להתיר להם קדם שבת חזון. אבל אחר כך אסור.


כבר כתבנו בסעיף ט', כי בשבת חזון לובשין בגדי פשתן לבן, דהינו הכתנת ופוזמקאות [והגרבים], שאינן אלא מפני הזעה. אבל שאר בגדי שבת, תליא במנהג המקומות אם להחליפן או לא. ובבית הכנסת מחליפין את הפרכת והמפות והמעילים בשבת חזון, אך לא בשבת שחל בו תשעה באב.


נוהגין בשבת חזון לקרות למפטיר את הרב שהוא יודע לקונן, ולא יעלה אז לשלישי (מגן אברהם סימן רפב סעיף קטן יד).


ברית מילה וכן פדיון הבן שחל בערב תשעה באב, עושין הסעודה קדם חצות היום (ועין לעיל סימן קכב סעיף ח) (תקנא).


לא יטיל בערב תשעה באב. ונוהגין שלא ללמד אחר צהרים, כי אם בדברים שמתרים ללמד בתשעה באב (תקנג).


בענין סעודה המפסקת יש כמה דינים, והמנהג הישר הוא לאכל קדם מנחה סעודת קבע, ואחר כך מתפללין מנחה, ואין אומרים תחנון, משום דתשעה באב אקרי מועד, דכתיב, קרא עלי מועד. וסמוך לערב, יושבין על הארץ ואין צריכים לחלץ המנעלים. ולא ישבו שלשה ביחד, שלא יתחיבו בזמון. ואוכלין רק פת עם ביצה מבשלת קשה וקרה. וטובלין קצת פת באפר ואוכלין


וצריך לזהר להפסיק מבעוד יום (אם מתר לאכל אחר כך, עין לקמן סימן קלא סעיף יב) (תקנב תקנג).


מי שמתענה כל ימות השנה שני וחמישי וארע בו ערב תשעה באב, ישאל על נדרו. ומי שיש לו יאר צייט [יום זכרון להוריו] בערב תשעה באב, יתנה בפעם הראשונה שלא להתענות רק עד אחר חצות היום, ויתפלל מנחה גדולה, דהינו חצי שעה לאחר הצהרים, ויאכל סעודה, ואחר כך סמוך לערב יאכל סעודה המפסקת (תקנב).


בין השמשות, אסור בכל מה שאסור בתשעה באב, ולכן צריכין לחלץ את המנעלים קדם בין השמשות.


ערבית, נכנסין לבית הכנסת וחולצין המנעלים (כמו שכתבנו בסוף סימן הקודם). ונוהגין להסיר את הפרכת מארון הקדש, משום דכתיב, בצע אמרתו. ואין מדליקין רק נר אחד לפני שליח הצבור ומתפללין ערבית בנחת ודרך בכי כאבלים. ואין אומרים נחם עד למחרת במנחה. ואחר תפלת שמנה עשרה אומרים קדיש שלם עם תתקבל, ויושבים לארץ, ומדליקין קצת נרות רק בכדי שיוכלו לומר איכה וקינות


ואומרים איכה וקינות גם כן בנחת ודרך בכי, ומפסיק באיכה מעט בין כל פסוק ופסוק, ומעט יותר בין כל איכה ואיכה. ובכל איכה, מגביה שליח הצבור קולו קצת יותר. ופסוק האחרון שבכל איכה, אומרים בקול רם. וכשמגיע לפסוק השיבנו וגו' אומרים אותו הקהל בקול רם, ואחר כך מסים שליח הצבור, וחוזר הקהל ואומר השיבנו וגו' בקול רם, וכן שליח הצבור. ואחר כך אומרים ואתה קדוש וקדיש שלם בלא תתקבל, לפי שאמר באיכה, שתם תפלתי


וכן למחר בשחרית מדלגין תתקבל עד למנחה (תקנז תקנט). גם מי שהוא ביחידות, שאין לו מנין, אומר איכה וקינות (חיי אדם).


יש לאדם להצטער בענין משכבו, שאם רגיל לשכב על ב' כרים, ישכב עתה על אחד. ויש נוהגין לשכב בליל תשעה באב על הארץ, ושם אבן תחת ראשו, זכר למה שנאמר, ויקח מאבני המקום וגו' שראה את החרבן ואמר, מה נורא וגו' והכל לפי מה שהוא אדם (תקנה).


בשחרית אין מניחין תפלין, משום דתפלין נקראים פאר. וגם אין לובשין טלית גדול, משום דכתיב, בצע אמרתו, ומתרגמינן, בזע פורפירא דילה. אלא לובשין טלית קטן בלא ברכה, ומשכימין קצת לבית הכנסת, ואין מדליקין נר תפלה כלל, ומתפללין גם כן בנחת ודרך בכי, ואומרים מזמור לתודה. ושליח הצבור, בחזרת התפלה אומר עננו בין גואל לרופא, כמו בכל תענית צבור, ואינו אומר ברכת כהנים. ולאחר התפלה אומר חצי קדיש


אין אומרים לא תחנון ולא אל ארך אפים משום דאקרי מועד. ומוציאין ספר תורה וקורין כי תוליד בנים וגו' תלתא גברי. ונכון שהעולה יאמר בלחש קדם הברכה, ברוך דין האמת. אחר קריאת התורה אומרים חצי קדיש, ומפטירין אסף אסיפם בנגון איכה, ומחזירין את ספר התורה, ויושבים על הארץ ואומרים קינות, ויש להאריך בהן עד סמוך לצהרים


אחר כך אומרים אשרי, ואין אומרים למנצח, אלא ובא לציון וגו', ומדלגין את הפסוק ואני זאת וגו' לפי שהיה נראה כמקים ברית על הקינות. ועוד, דלא שיך לומר ואני זאת בריתי וגו' לא ימושו מפיך וגו' כיון שהכל בטלים ואסורים בדברי תורה. אבל בבית האבל, בכל השנה חוץ מתשעה באב, אומרים אותו, שאף על גב שהאבל בטל מדברי תורה, המנחמים אינן בטלין


ואומרים ואתה קדוש וגו' ואומרים קדיש שלם בדלוג תתקבל, עלינו קדיש יתום, ואין אומרים לא שיר היחוד ולא שיר של יום ולא פטום הקטרת. ונכון שכל אחד יקרא אחר כך מגלת איכה (תקנד תקנה תקנט).


אם יש אבל בעיר, הולך לבית הכנסת בלילה וגם ביום עד שיגמרו הקינות, ומתר לו לעלות לתורה ולקרות ההפטרה, שהרי כלם אבלים הם.


דברי תורה משמחין את הלב, שנאמר פקודי ה' ישרים משמחי לב. ולכן אסור בתשעה באב ללמד תורה, כי אם בדברים שמעציבים את לבו, כגון בספר ירמיה בדברים הרעים שבו, ופסוקי נחמה שבו ידלג. וכן פרעניות על אמות העולם שכתובות שם ידלג. וכן מתר ללמד בספר איוב, ומדרש איכה, וגמרא פרק אלו מגלחין וכו', דמירי בדיני אבל ומנדה, ובהגדה דפרק הנזקין, וירושלמי סוף מסכת תענית, דמירי מחרבן


ואף באלו שהוא מתר ללמד, אסור לעין בהם איזה קשיא ותרוץ או דרוש, כי משמחים את הלב. וכל מה שמתר האדם ללמד בעצמו, מתר ללמד גם עם תינוקות. מתר לקרות כל סדר היום, אפלו איזהו מקומן. וסדר מעמדות אין לומר, אפלו מי שרגיל לאמרו בכל יום (תקנד).


אפלו עברות ומניקות, אף על פי שמצטערות הרבה, צריכות להשלים התענית, אם לא במקום שיש לחוש חס ושלום לסכנה. אבל חולה, אף על פי שאין בו סכנה, יש להקל שלא ישלים התענית, רק יתענה איזה שעות, ומכל שכן אם חלוש בטבעו. ויולדת לאחר שבעה ימים עד שלשים יום נמי דינה כחולה שאין בו סכנה, אף על פי שאינה חולה. אך אם מרגשת בעצמה שהיא בריאה לגמרי והתענית לא יזיק לה, יש לה להשלים


ואלו שצריכין לאכל בתשעה באב, לא יתענגו במאכלים, אלא בכדי צרך בריאות הגוף.


רחיצה, אסורה בין בחמין בין בצונן. ואפלו להושיט אצבעו לתוך מים, אסור. ואינה אסורה רק רחיצה של תענוג. אבל שלא לתענוג, מתר. ולכן רוחץ ידיו בשחרית, ויזהר שלא ירחץ רק אצבעותיו, שזהו עקר הרחיצה בשחרית, מפני שרוח רעה שורה על האצבעות. ולאחר שנגבן קצת ועדין לחות קצת, מעבירן על עיניו. ואם עיניו מלכלכות ודרכו לרחצן במים, רוחצן גם עתה כדרכו ואינו חושש


וכן אם היו ידיו מלכלכות בטיט וכדומה, מתר לרחוץ במקום המלכלך. וכן כשעושה צרכיו, מתר לרחוץ ידיו קצת כדרכו תמיד. וכן לתפלת מנחה, ירחץ אצבעותיו (תקנד תריג תריד).


נשים המבשלות וצריכות להדיח המאכלים, מתרות. דהא אינן מתכונות לרחיצה. ההולך לצרכי מצוה ואין לפניו דרך אחרת, רק לעבר במים, עובר במים, בין בהליכתו בין בחזירתו ואינו חושש. אבל אם הולך בשביל ממונו, בהליכתו מתר, ובחזירתו אסור. הבא מן הדרך ורגליו כהות, מתר לרחצן במים (תקנד תריג).


אף על פי שאינה אסורה כי אם רחיצה של תענוג, מכל מקום אשה שחלה טבילתה בליל תשעה באב, לא תטבל, כיון דאסורין בתשמיש (ולענין לבישת הלבון, עין לקמן סימן קנט) (תקנד).


סיכה גם כן אינה אסורה אלא של תענוג, אבל מי שיש לו חטטין או לצרך שאר רפואה, מתר לסוך (תקנד תריד).


נעילת הסנדל, אינה אסורה אלא של עור. אבל של בגד וכדומה, אם אינו מחפה בשולים בעור מתר. ההולכים בין האינם יהודים, נוהגים ללבוש מנעלים. ומכל מקום בעל נפש יחמיר על עצמו. והיושבים בחניות, ודאי אסורים. המהלך בדרך רחוקה ברגליו, כיון שהוא טרח גדול, לא אסרו חכמינו זכרונם לברכה, ומתר בנעילת הסנדל. אך כשמגיע לעיר, חולץ. ואם יושב בעגלה, אסור בנעילת הסנדל.


תשמיש המטה אסור. ויש להחמיר אפלו בנגיעה באשתו.


אסור לשאול בשלום חברו בתשעה באב. ואפלו לומר: צפרא טבא וכיוצא בו אסור. ואם עם הארץ או אינו יהודי שואלין בשלומו, משיב בשפה רפה שלא יקפידו עליו. וכן אסור לשלוח דורון לחברו, שזהו בכלל שאילת שלום (תקנד).


לא יטיל בשוק, שלא יבוא לידי שחוק ושמחה. עשון טבק, יש אוסרין, ויש מתירין לאחר הצהרים בצנעא בתוך ביתו (תקנד ובח"א ובשע"ת תקנ"ט).


בענין מלאכה, אנו נוהגים שכל מלאכה שיש בה שהוי קצת, אפלו אינה מעשה אמן אלא מעשה הדיוט, אסורין בלילה וביום עד הצהרים. אבל דבר שאין בו שהוי, כגון הדלקת נרות וקשירה וכיוצא בו, מתר. ולאחר הצהרים עושים כל המלאכות. וכן משא ומתן נוהגים לאסור קדם הצהרים, ולאחר הצהרים מתירים. אבל מי שהוא ירא שמים, יש לו להחמיר כל היום, בין במלאכה, בין במשא ומתן, שלא יסיח דעתו מן האבלות. ועל ידי אינו יהודי, מתר לעשות כל מלאכה


דבר האבד, מתר לעשות גם בעצמו. לחלב הפרות, טוב לעשות על ידי אינו יהודי. ואם אי אפשר, מתר בעצמו (תקנד).


נוהגין שאין יושבין על ספסל לא בלילה ולא ביום עד לאחר הצהרים, כי אם על הארץ, ולאחר הצהרים מתרין. אבל שאר דברים האסורים, אסורים עד צאת הכוכבים (תקנד תקנט).


נוהגין שלא להכין צרכי סעודה עד אחר הצהרים אבל לצרך מצוה, מתר.


אם יש תינוק למול, מלין אותו אחר שגמרו את הקינות. ואבי הבן ואמו והסנדק והמוהל, מתרין ללבוש בגדי שבת לכבוד המילה, ואחר כך פושטין אותן. ומדליקין נרות לכבוד המילה. והכוס נותנין לתינוק לשתות.


במנחה מניחין טלית ותפלין בברכות, ואומרים שיר של יום ושאר הדברים שחסרו בשחרית, ואומרים אשרי וחצי קדיש, וקורין בתורה, ומפטירין כמו בשאר תענית צבור, ומכניסין את ספר התורה, ואומר שליח הצבור חצי קדיש, ומתפללין שמונה עשרה, ואומרים נחם בברכת ולירושלים, ואם שכחו שם, אומרו אחר עננו. ולא יסים ברוך מנחם וכו', אלא כי אתה שומע וכו'


ואם גם שם לא נזכר עד לאחר שאמר ברוך אתה ה', גומר הברכה שומע תפלה ומתפלל כסדר, ואינו צריך לחזור (עין פרי מגדים). שליח הצבור, בחזרת התפלה אומר ברכת כהנים, ואחר התפלה קדיש שלם תתקבל, וחולצין התפלין, ומתפללין מעריב (תקנד תקנה תקנז תקנט). ואם הלבנה זורחת, מקדשין אותה. ועין לעיל סימן צ"ז סעיף י"א, שצריכים לטעם תחלה (תכו).


תניא, בז' באב נכנסו הגוים להיכל, ואכלו ושתו וקלקלו בו שביעי ושמיני, ותשיעי לעת ערב הציתו בו את האש, והיתה דולקת והולכת כל יום העשירי עד שקיעת החמה. והא דלא קבעו את התענית ליום העשירי, אף שרבו של היכל נשרף בו, מפני שהתחלת הפרעניות חמיר טפי. ואיתא בירושלמי, ר' אבין התענה תשיעי ועשירי. ר' לוי התענה תשיעי וליל עשירי, מפני שלא היה בו כח להתענות כל היום העשירי, התענה רק הלילה


ואנו תש כחנו, ואין מתענין רק תשיעי לבד, אך מחמירין שלא לאכל בשר ושלא לשתות יין בליל י' ולא ביום י' עד חצות היום, כי אם בסעודת מצוה. וכן אין לברך שהחינו. גם אין לרחוץ ולא להסתפר ולכבס עד חצות יום י'. ומי שמחמיר על עצמו בכל הדברים הנזכרים כל יום י', הרי זה משבח. אם היום העשירי חל בערב שבת, מתר לרחוץ ולהסתפר ולכבס מיד בשחרית, מפני כבוד השבת.


יולדת אף שמתענה לאחר שבעה, מתרת בליל עשירי בבשר ויין.


נכון שלא לשמש מטתו בליל עשירי, אם לא כשהוא ליל טבילה או כשהוא יוצא לדרך או בא מן הדרך (שע"ת סימן תקנח סעיף קטן ב).


תשעה באב שחל באחד בשבת או שחל בשבת ונדחה לאחד בשבת, אוכלין בשבת בשר ושותין יין. ואפלו בסעודה שלישית שלאחר מנחה, מתר בכל, אך לא ישב אז בסעודת חברים. אם חל ברית מילה, יעשו הסעודה קדם מנחה. אבל מתר לאכול עם בני ביתו, ויכול לברך בזמון. וצריך להפסיק מבעוד יום, כי בבין השמשות אסור באכילה ושתיה ורחיצה. אך המנעלים לא יחלוץ עד לאחר ברכו


ושליח הצבור חולץ קדם שמתחיל והוא רחום, כדי שלא לבלבל דעתו, ויאמר מתחלה ברכת המבדיל בין קדש לחל בלא שם ומלכות (תקנב תקנג).


ליל שבת שחל בו תשעה באב, אסור בתשמיש המטה, אם לא כשחל אז ליל טבילתה (תקנד).


אומרים אב הרחמים ומזכירין נשמות בשחרית. אבל במנחה אין אומרים צדקתך צדק.


תשעה באב שחל בשבת יש להחמיר שלא ללמד כי אם דברים המתרים ללמד בתשעה באב, ולכן אין אומרים פרקי אבות. אבל לקרות הסדרה שנים מקרא ואחד תרגום, מתר ומכל שכן קדם חצות היום. ואם חל (ב) ערב תשעה באב [בשבת] אסור לאחר חצות היום בלמוד כמו בשאר תשעה באב.


קדם ערבית אין אומרים למנצח בנגינות. ואין אומרים ויהי נעם קדם ואתה קדוש משום דנתיסד על הקמת המשכן ועתה נחרב. גם אין אומרים ויתן לך, ואין מברכין את הבנים (תקנ"ט ובסד"ה).


משתחשך, כשהוא רואה את הנר, מברך בורא מאורי האש. ובשמנה עשרה, אומרים אתה חוננתנו. אבל אין מבדילין על הכוס עד מוצאי תשעה באב, ואז הוא מבדיל על הכוס. אבל אינו מברך לא על הבשמים ולא על הנר, אפלו לא ברך עליו במוצאי שבת. ויזהיר לבני ביתו שלא יעשו מלאכה עד שיאמרו המבדיל בין קדש לחל בלא שם ומלכות. ואם שכח לומר אתה חוננתנו, אין צריך לחזור אלא גומר תפלתו (כמו שכתבנו לעיל סימן צו) שהרי יבדיל במוצאי תשעה באב על הכוס, ולא יטעם קדם


ואם צריך לעשות מלאכה, יאמר תחלה המבדיל בין קדש וכו' בלא שם ומלכות.


תשעה באב שחל בשבת ונדחה ליום ראשון, בלילה שלאחר התענית, אסורים בבשר ויין כמו בשאר תשעה באב, מפני אבלות היום. אבל למחר, מתרים מיד בכל (תקנ"ח).


אם יש מילה בתשעה באב שנדחה, מתר לבעלי הברית דהינו אבי הבן ואמו והמוהל והסנדק להתפלל מנחה גדולה, הינו חצי שעה אחר הצהרים, ואז מתר להבדיל על הכוס ולאכול ולרחוץ, אבל סעודה, לא יעשו עד הלילה. וכן בפדיון הבן בזמנו, האב והכהן לא ישלימו (תקנ"ט).


משחרב בית המקדש תקנו חכמינו זכרונם לברכה שבכל שמחה יהא בה זכר לחרבן, כמו שכתוב, אם אשכחך ירושלים וגו' אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי. וגזרו שלא יבנה לו ישראל בנין מסיד ומציר כבנין המלכים. ולא יסיד את כל ביתו בסיד, אלא טח ביתו בטיט וסד בסיד, ומניח בו אמה על אמה כנגד הפתח בלא סיד, כדי לזכר החרבן. ומה שלא נהגו כן עתה, לא ידענו טעם ברור.


וכן תקנו שהעורך שלחן לעשות סעודה לאורחים, אפלו סעודת מצוה, לא יתן כל התבשילין הראויין לסעודה, וכן האשה לא תתקשט בכל תכשיטיה בפעם אחת. והחתן קדם חפתו, נותנים אפר על ראשו במקום הנחת תפלין. והמכסה שמכסים בה את הכלה, לא יהיו בו חוטי כסף או זהב. גם נוהגין שבשעת כתיבת התנאין, אחר קריאתן, שוברין קדרה לעשות זכר לחרבן, אבל יש לקח קדרה שבורה. ותחת החפה שובר החתן כלי זכוכית, וזה יכול להיות כוס שלם.


וכן גזרו שלא לשמוע שום כלי שיר, ואפלו שיר בפה. ואין לשורר בסעודה אלא הזמירות שנתקנו, כמו בשבת. אבל פיוטים אחרים, אסור לשורר.


השמר לך מלראות קניגנאות (*תרגום: ציד חיות) של עובדי כוכבים, וכן מחולתם או שום דבר על שמחתם. ואם תשמע קולם שמחים, תאנח ותצטער על חרבן ירושלים, ותתפלל להקדוש ברוך הוא עליה, ואפלו לקניגנאות של ישראל, אסור ללכת, משום דהוי מושב לצים (ב"ח חיי"א כלל סג). וכל מיני שמחה, אסור. אלא לשמח חתן וכלה, מתר. בין בשיר בפה, בין בכלים, וגם אין לשמח ביותר


ואסור לאדם שימלא שחוק פיו בעולם הזה, אפלו בשמחה של מצוה, שנאמר, אז ימלא שחוק פינו (סימן תקס ובחיי"א).


כשם שמצוה על הצבור להתענות ולהתפלל על כל צרה שלא תבוא, כך מצוה על כל יחיד שאם באה עליו חס ושלום איזו צרה, כגון שהיה לו חולה בתוך ביתו, או שהוא תועה בדרך, או חבוש בבית האסורים על ידי עלילה, מצוה עליו שיתענה ויתפלל אל ה' ויבקש רחמים מאתו יתברך שמו שיושיע לו. ודבר זה מדרכי תשובה הוא, שלא יאמר האדם, חס ושלום מקרה היא הצרה, שנאמר והלכתם עמי בקרי, והלכתי גם אני עמכם בחמת קרי


פרוש, כשאביא עליכם צרה כדי שתשובו, אם תאמרו שהוא קרי, אוסיף עליכם חמת אותו קרי, אבל צריך האדם לדעת כי בחטאיו הביא עליו האלהים את כל הרעה הזאת, ויפשפש במעשיו, וישוב אל ה' וירחמהו (סימן תקעח וברמב"ם ובמגיד משנה).


יחיד שהוא רוצה להתענות, צריך לקבל עליו ביום שלפניו בתפלת המנחה, דהינו בברכת שמע קולנו, יהרהר בלבו שהוא מקבל עליו להתענות. וקדם יהיו לרצון יאמר, רבון העולמים, הרי אני לפניך בתענית וכו' (כמו שנדפס בסדורים). ואף על פי שאוכל ושותה אחר כך עד שיעלה עמוד השחר (עין לעיל סימן קכא סעיף ח) אין בכך כלום. וכן אם רוצה להתענות איזה ימים זה אחר זה אף על פי שיאכל וישתה בלילות שביניהם, סגי בקבלה אחת


אבל אם מקבל עליו איזה ימים שאינם רצופין, כגון שני חמישי ושני, יש לקבל עליו כל יום במנחה שלפניו (תקסב).


מי שהוא רגיל להתענות בעשרת ימי תשובה או ביום ראשון דסליחות וערב ראש השנה, אינו צריך לקבלם, שהם מקבלים מכח המנהג. וכן תענית חלום, אינה צריך קבלה. וכן תענית שני חמישי ושני שלאחר פסח וסכות, אם ענה אמן אחר מי שברך והיה דעתו להתענות, די בכך ואינו צריך קבלה אחרת. ומכל מקום אם מתחרט ואינו רוצה להתענות, רשאי, כיון שלא קבל עליו בפרוש ולא הוציא בפיו שהוא רוצה להתענות (תצב).


אף אם לא קבל עליו את התענית בפיו, אלא בהרהור קבל עליו וגמר בדעתו להתענות למחר, ואפלו שלא בשעת תפלת מנחה, אלא קדם תפלת מנחה או אחר כך בעוד שהוא יום, הוי קבלה וחיב להתענות (תקסב).


כל השרוי בתענית, לא ינהג עדונין בעצמו, ולא יקל ראשו, ולא יהא שמח וטוב לב, אלא דואג ואונן, כמו שנאמר מה יתאונן אדם חי גבר על חטאיו (תקסח).


בתענית יחיד, מתר לרחוץ את פיו במים בשחרית (תקסז).


אם קבל עליו סתם להתענות, חיב להשלים עד צאת הכוכבים, אפלו בערב שבת (תקסב).


המתענה ומפרסם את עצמו להתפאר, הוא נענש על כך. אבל אם מפצירין בו לאכל, מתר לגלות שהוא מתענה (תקסה).


המתענה אפלו תענית יחיד, בין תענית נדבה, בין תענית חלום, אומר בתפלת המנחה בשמע קולנו, עננו, כמו בתענית צבור (ואף על פי שהוא יחיד, אומרו בלשון רבים, ואל ישנה ממטבע שטבעו חכמים) וקדם יהיו לרצון אומר רבון העולמים וכו' (תקסב תקסה).


מי שנדר להתענות יום אחד או עשרה ימים, ולא פרט איזה יום או ימים, אלא שאמר סתם, אף על פי שקבל עליו בשעת מנחה להתענות למחר, אם ארע לו צרך גדול לאכל, כגון שקורין אותו לסעודת מצוה, אף על פי שאינו שיך לסעודה, או שאדם גדול מפציר בו לאכול וקשה לו לסרב כנגדו, או שהוא מצטער, הרי זה לוה תעניתו, ויכול לאכול היום אף על פי שכבר התחיל להתענות, ומתענה תחת יום זה, יום אחר. ודוקא בענין זה, דמה שקבל עליו התענית, היה רק בשביל לקים את הנדר


אבל אם לא נדר מתחלה, רק שקבל עליו בשעת מנחה להתענות למחר, אפלו מצטער אחר כך הרבה, אינו רשאי ללוות תעניתו לפרעה ביום אחר (ועין בסעיף יב).


וכן אם בשעת נדרו פרט ימים ידועים, וגם קבל עליו בשעת מנחה, שוב אינו יכול ללוות תעניתו.


מי שקבל עליו להתענות ומצטער הרבה בתעניתו, יכול לפדותה בממון כפי עשרו, ונותן את הדמים לעניים. אבל בתענית שמחמת נדר, לא מהני פדיון. וכן בתענית שגזרו הצבור, לא מהני פדיון, אלא אם כן התנו כן הצבור.


מי שנדר להתענות שני חמישי ושני, מתר לו להחליף ולהתענות חמישי שני וחמישי, אבל לא ימים אחרים, כי מסתמא היתה כונתו להם מפני שהם יומי דדינא.


תענית שני חמישי ושני שלאחר פסח ושלאחר סכות, וכן בעשרת ימי תשובה, שלא קבלה בשעת מנחה, אלא שהוא מתענה מכח המנהג, ואפלו כון בשעת ענית אמן על מי שברך, כל שלא קבלה בשעת מנחה, אם ארעה ברית מילה או פדיון הבן או שאר סעודת מצוה, מצוה לאכול ואינו צריך התרה. כי כל המתענה בימים אלו, על דעת המנהג הוא מתענה, והמנהג לא נתיסד להתענות במקום סעודת מצוה.


במקום שמתרין לאכול בסעודת מצוה נפסקת התענית לגמרי, ומתר לאכל אחר כך גם בביתו. אבל קדם הסעודה, אסור לאכל. רק אבי הבן ביום המילה והסנדק, יכולין לאכול גם לפני הסעדה, כיון שהוא כמו יום טוב להם.


אבל אם אכל שלא בהתר ביום התענית, בין בשוגג בין במזיד, חיב להשלים את התענית גם לאחר האכילה. ויש לו להתענות אחר כך שני חמישי ושני לכפרה על מה שאכל ביום התענית. ומכל שכן, אם היה יום התענית מחמת נדר, שצריך להשלים נדרו אחר כך (תקסט).


יחיד המתענה על צרתו ועברה, או שמתענה בשביל חולה ונתרפא או מת, צריך להשלים כל התעניות שקבל עליו. וכן אם קבל עליו תעניות או שאר מצוה, עד שיעשה בנו בר מצוה, ומת הבן קדם, צריך הוא לקים את נדרו עד השעה שהיה ראוי להית בנו בר מצוה (עין יורה דעה סימן רכ ברמ"א סעיף טו), אבל אם נודע לו שקדם שקבל עליו להתענות, כבר עברה הסבה, דהוה קבלה בטעות, אינו צריך להשלים (תקסט).


יפה תענית עם התשובה לבטל חלום רע כאש לנערת. ודוקא בו ביום. ומכל מקום אינו מחיב להתענות, דאמר שמואל, החלומות שוא ידברו. אבל מחיב לעשות תשובה, ויעסק כל היום בתורה ותפלה. ולענין תענית חלום בשבת, עין בארח חיים סימן רפח.


מראש חדש אלול עד אחר יום הכפורים, המה ימי רצון. ואף כי בכל השנה הקדוש ברוך הוא מקבל תשובה מן השבים אליו בלב שלם, מכל מקום ימים אלו מבחרים יותר ומזמנים לתשובה, להיתם ימי רחמים וימי רצון, כי בראש חדש אלול, עלה משה אל הר סיני לקבל לוחות שניים, ונשתהה שם ארבעים יום, וירד בעשרה בתשרי, שהיה אז גמר כפרה. ומן אז הקדשו ימים אלו לימי רצון, ויום עשירי בתשרי ליום הכפורים


ומנהג ברב המקומות להתענות בערב ראש חדש אלול ולעשות סדר יום כפור קטן, כדי שיכינו לבם לתשובה. ואם חל ראש חדש בשבת, מקדימין ליום חמישי שלפניו. הרב אדוננו רבי יצחק לוריא זכרונו לברכה כתב, ואשר לא צדה והאלהים אנה לידו ושמתי לך, ראשי תבות אלול, לומר כי חדש זה, הוא עת רצון לקבל תשובה על החטאים שעשה בכל השנה. וגם רמז שגם על השגגות צריך לעשות תשובה בחדש הזה


עוד אמרו דורשי רשומות, ומל ה' אלהיך את לבבך ואת לבב זרעך, ראשי תבות אלול. וכן אני לדודי ודודי לי, ראשי תבות אלול. וכן איש לרעהו ומתנות לאביונים ראשי תבות אלול. רמז לשלשה דברים, שהם, תשובה, תפלה וצדקה, שצריכין להזדרז בהם בחדש זה. ומל ה' וגו' רומז לתשובה. אני לדודי וגו' רומז לתפלה, שהיא רנת דודים. איש לרעהו ומתנות לאביונים, רומז לצדקה.


נוהגין לתקע שופר בחדש זה. ומתחילין ביום ב' דראש חדש ותוקעין בכל יום לאחר תפלת שחרית תקיעה שברים תרועה תקיעה, חוץ מערב ראש השנה, שמפסיקין בו, כדי להפסיק בין תקיעות רשות לתקיעות מצוה. וטעם התקיעות בחדש זה כדי לעורר את העם לתשובה, כי כן הוא הטבע של השופר לעורר ולהחריד, כמו שאמר הכתוב, אם יתקע שופר בעיר ועם לא יחרדו


עוד נוהגין במדינות אלו מיום ב' דראש חדש אלול עד שמיני עצרת, אומרים בבקר ובערב לאחר התפלה, את המזמור לדוד ה' אורי וישעי. והוא על פי המדרש, ה' אורי, בראש השנה. וישעי ביום הכפורים. כי יצפנני בסכה, רמז לסכות. עוד נוהגין לומר תהלים בצבור בכל מקום לפי מנהגו


משנכנס אלול עד יום הכפורים, כשכותב אדם אגרת לחברו, צריך לרמז בה בתחלתה או בסופה שהוא מבקש עליו ומברכו, שיזכה בימי הדין, הבאים לטובה, להכתב ולהחתם בספר חיים טובים (תקפא).


אנשי מעשה, נוהגין לבדק בחדש זה תפלין ומזוזות שלהן. וכל אשר ימצא שם בדק בשאר מצות, יתקנו (מטה אפרים).


משבת שלאחר תשעה באב ולהלן, מפטירין בשבע שבתות, שבעה דנחמתא. ואם חל א' דראש חדש אלול בשבת, דוחין עניה סוערה ומפטירין השמים כסאי, מפני שיש בה גם כן מנחמות ירושלים. ובשבת פרשת כי תצא, שאז מפטירין רני עקרה, משלימין עליה גם עניה סוערה, שהיא סמוכה לה. אם טעה בשבת ראש חדש אלול ואמר עניה סוערה, אם נזכר קדם שברך לאחריה, יאמר גם השמים כסאי, ויברך לאחריה. ואם לא נזכר עד לאחר הברכות, יאמר השמים כסאי בלא ברכות


ואם חל ראש חדש אלול באחד בשבת, דוחין הפטרת מחר חדש, שאין בה מנחמות ירושלים, ומפטירין עניה סוערה.


מיום ראשון [בשבת] שקדם ראש השנה ואילך, משכימין לסליחות. ואם חל ראש השנה ביום שני או ביום שלישי, מתחילין מיום ראשון בשבוע הקודם. וכשמשכימין, צריכין לטול ידיהם ולברך על נטילת ידים וברכת התורה. ואחר הסליחות יטול ידיו שנית בלא ברכה.


שליח הצבור שאומר סליחות, יתעטף בטלית מציצת קדם שמתחיל אשרי. ולפי שיש ספק אם יברך ברכה על טלית שלו כשלובשו בלילה או לא יברך, על כן לא יטל את שלו, וגם לא טלית הקהל, אלא ישאל לו טלית מאחר. ואם אין בנמצא טלית כלל, יכולין לומר סליחות ושלש עשרה מדות גם בלא טלית. יש מקומות נוהגין שהמתפלל סליחות, מתפלל גם שחרית ומנחה וגם מעריב שלפניו, והוא קודם לאבל ולמוהל ול"יאר צייט" [לבעל יום זכרון] (תקפא)


טוב לעמד באמירת הסליחות. ומי שקשה לו, יעמד לכל הפחות באמירת אל מלך יושב וגו' ושלש עשרה מדות (עין סימן נו). דין אמירת הודוי, עין לקמן סימן קלא סעיף ט.


ידקדקו לבחור שליח צבור שיתפלל סליחות ובימים הנוראים, איש שהוא הגון וגדול בתורה ובמעשים טובים, כפי מה שאפשר למצא. וגם שיהיה בן שלשים שנה, שאז כבר נחה רתיחת הדם של בחרותו ונכנע לבו. וגם יהא נשוי ויהיו לו בנים, שהוא שופך לבו ומפיל תחנונים מקירות הלב. וכן ידקדקו לבחור תוקע שיתקע שופר בראש השנה, וכן המקרא לפני התוקע, שיהיו בעלי תורה ויראה, כפי מה שאפשר להם למצא. מיהו כל ישראל כשרים לכל, רק שיהא מרצה לקהל


ואם רואה מחלקת בדבר, ימנע עצמו אף על פי שיהיה מי שאינו הגון (תקפא תקפה ובס"ח).


אבל כל שנים עשר חדש אחר אביו ואמו, לא יהא שליח צבור בראש השנה ויום הכפורים, ולא תוקע בראש השנה, אלא אם אין אחר הגון כמוהו. ואם הוא תוך שלשים על שאר קרובים, אם החזיק מכבר להתפלל או לתקע, מתר, כיון שראש השנה ויום הכפורים מבטלין גזרת שלשים. אבל אם לא החזיק, ויש אחר הגון כמוהו, יש להחמיר. אבל כל ימי הסליחות, אפלו בערב ראש השנה מתר לכל אבל להית שליח צבור, אך לא בתוך שבעה.


יחיד האומר סליחות, אינו רשאי לומר שלש עשרה מדות דרך תפלה ובקשה, אלא דרך קריאה בתורה בנגון ובטעמים. וכן במקום שנזכרות שלש עשרה מדות, כגון וזכר לנו היום ברית שלש עשרה וכדומה, יש לו לדלג. וכן הבקשות שהן בלשון ארמית, כגון מחי ומסי וכו', מרן די בשמיא וכו' לא יאמרן אלא בעשרה (סימן קא תקסה תקפא).


אבל אסור לצאת מביתו ללכת לבית הכנסת לומר סליחות, מלבד בערב ראש השנה, שמרבים בסליחות.


שליח הצבור שיתפלל בימים הנוראים וכן התוקע, צריכין לפרוש את עצמן שלשה ימים לפני ראש השנה מכל דבר המביא לידי טמאה, וילמדו כפי יכלתם פרושי התפלות והפיוטים והלכות תקיעות (תקפא). וגם ילמדו ספרי מוסר המעוררים את לב האדם, וייראו מפחד ה' ומהדר גאונו בקומו לשפט את הארץ


ואם לא נמצא להם תוקע שהוא בעל תורה, יראו על כל פנים שיהא המקרא בעל תורה, ויהא בקי בהלכות תקיעת שופר, שאם תארע איזה טעות בתקיעות, ידע מה לעשות, וגם שידע לבדק את השופר אם הוא כשר (עין סימן תקפה ובסידור).


הרבה נוהגין להתענות בעשרת ימי תשובה, ולפי שחסרים ד' ימים שאינם מתענים בהם, דהינו ב' ימים של ראש השנה, שבת, וערב יום הכפורים. על כן מתענין תמורתן ד' ימים בימי הסליחות שקדם ראש השנה, דהינו יום א' דסליחות. וערב ראש השנה, ועוד ב' ימים בינתים, ובוחרים ביום ב' וה. ואם ארעה להם סעודת מצוה, יכולין לאכול ויתענו יום אחר תמורתו


או אם יודעים שתהיה להם סעודת מצוה, יתענו מקדם יום אחד תמורתו (עין לעיל סימן קכז סעיף ג וסעיף יד) (תקסח תקפא).


נוהגין לילך בערב ראש השנה אחר תפלת שחרית לבית הקברות להשתטח על קברי הצדיקים, ונותנים שם צדקה לעניים, ומרבים תחנונים לעורר את הצדיקים הקדושים אשר בארץ המה, שימליצו טוב בעדנו ביום הדין. וגם מחמת שהוא מקום קבורת הצדיקים, המקום הוא קדוש וטהור, והתפלה מקבלת שם ביותר, בהיותה על אדמת קדש, ויעשה הקדוש ברוך הוא חסד בזכות הצדיקים. אבל אל ישים מגמתו נגד המתים השוכנים שם, כי קרוב הדבר שיהיה בכלל ודורש אל המתים


אך יבקש מהשם, יתברך שמו, שירחם עליו בזכות הצדיקים שוכני עפר (תקפא). כשבא אל בית הקברות, אם לא ראה את הקברים שלשים יום, צריך לברך, אשר יצר אתכם בדין וכו' (לעיל סימן ס סעיף יא). כשבא אל הקבר, יש לו לומר, יהי רצון שתהא מנוחתו של (פלוני) הקבור פה בכבוד, וזכותו יעמד לי


כשמשים ידו על הקבר, יש לשום יד שמאלו דוקא ולא ימינו, ויאמר את הפסוק, ונחך ה' תמיד והשביע בצחצחות נפשך ועצמותיך יחליץ והיית כגן רוה וכמוצא מים אשר לא יכזבו מימיו. תשכב בשלום, ותישן בשלום, עד בוא מנחם משמיע שלום. (וכששם ידו, יכון בפסוק ונחך, שיש בו ט"ו תבות כמנין קשרי היד) (ברכי יוסף סימן רכד). אין לילך על קבר אחד שתי פעמים ביום אחד. הקורא כתב שעל גבי המצבה, אם הוא כתב בולט, קשה לשכחה


וסגלה לומר, אהבה רבה עד וליחדך באהבה (רכד).


בערב ראש השנה נהגו כלם להתענות עד אחר מנחה, שאז טועמין איזה דבר, שלא לכנס ליום טוב כשהוא מענה. וכל היום, יעסק בתורה ובמצות ובתשובה, ומכל שכן בעברות שבין אדם לחברו. ולא ימתין עד ערב יום הכפורים אלא יקדים את עצמו היום לבקש מחברו מחילה.


מכבסין ומסתפרין בערב ראש השנה לכבוד יום טוב, ויש לזהר לגלח קדם חצות היום וטובלים ולובשים בגדי שבת בראש השנה, להראות שאנו בטוחים בחסדו יתברך שמו, שיוציא לאור משפטנו.


נוהגין לעשות התרת נדרים בערב ראש השנה (והרמז לא יחל דברו ככל, סופי תבות אלול) ומי שאינו מבין מה שהוא אומר בלשון הקדש, יאמר בלשון (אשכנז) [לעז], כמו שהוא מבין (סימן תקפא ובחיי"א).


בכל הקדישים שאומרים מראש השנה עד יום הכפורים, כופלין תבת לעלא, הינו שאומרים לעלא לעלא (ולא בוא"ו ולעלא) וכיון שבקדיש צריכות להיות שמנה ועשרים תבות ובכל השנה אומרים, לעלא מן כל ברכתא, אומרים עתה, לעלא מכל ברכתא (שע"ת סימן נו).


יש נוהגין להתפלל בראש השנה וביום הכפורים כל תפלות שמונה עשרה בכריעה ובכפיפת הראש. ואמנם כיון שצריכין לכרוע בברכת מגן אברהם ובמודים בתחלה ובסוף, על כן קדם שמגיע למקומות אלו צריך לזקף את עצמו כדי שיכרע במצות חכמינו זכרונם לברכה. גם אסור לכרוע בתחלת ברכה ובסוף ברכה במקום שלא תקנו חכמינו זכרונם לברכה. וטוב יותר להתפלל באברים זקופים ובלב כפוף ובדמעות


ומה שנוהגין להתפלל בקול רם, יש לבטל, כי יש להתפלל בלחש כמו בכל השנה. ויש מתירין להגביה קולו מעט, אבל לא הרבה. יזהר לדקדק בתפלתו היטב, שלא ישנה שום נקדה. ויהדר אחר סדור או מחזור שהוא מדיק היטב, להתפלל מתוכו.


כל השנה, אומרים בתפלה, האל הקדוש, מלך אוהב צדקה ומשפט, חוץ מן ראש השנה עד לאחר יום הכפורים, שצריכין לומר, המלך הקדוש, המלך המשפט. לפי שבימים האלו הקדוש ברוך הוא מראה מלכותו לשפט את העולם. אם טעה ואמר האל הקדוש, או שהוא מספק אם אמר האל הקדוש או המלך הקדוש, אם נזכר תוך כדי דבור, אומר המלך הקדוש, ואינו צריך לחזור לראש, וכן הדין בהמלך המשפט


אבל אם לא נזכר עד לאחר כדי דבור, אזי בהמלך הקדוש צריך לחזר לראש התפלה, (אפלו מספקא), מפני ששלש הברכות הראשונות נחשבות כאחת (כמו שכתוב בסימן יט סעיף ב). ואפלו שליח הצבור בחזרת התפלה צריך לחזור לראש, וצריכין לומר קדשה שנית. אבל בהמלך המשפט, אפלו יחיד, אינו צריך לחזור אפלו לאותה ברכה, כיון שהזכיר תבת מלך בברכה זאת. בכל השנה אם טעה ואמר, המלך הקדוש, המלך המשפט, אינו צריך לחזור (קיח תקפב).


בשבת ערבית, בברכת מעין שבע מגן אבות וכו', אומרים גם כן במקום האל הקדוש, המלך הקדוש. ואם טעה שליח הצבור ואמר האל הקדוש, אם נזכר מיד תוך כדי דבור, חוזר ואומר המלך הקדוש וכו', אבל לאחר כך, אינו חוזר (פרי חדש ופרי מגדים).


אם שכח זכרנו, או מי כמוך, וכתב, בספר חיים, ולא נזכר עד שאמר ברוך אתה ה', כיון שאמר את השם, גומר את הברכה ומתפלל כסדר, ואינו צריך לחזור. וכן אם שכח לומר ובכן תן פחדך וחתם המלך הקדוש, ואפלו לא אמר עדין רק ברוך אתה ה', חותם המלך הקדוש ואומר אתה בחרתנו וכו'.


בסיום השמונה עשרה, יש מסימים עושה השלום, ויש שאינם משנין אלא אומרים המברך את עמו ישראל בשלום. ואך בקדישים אומרים עושה השלום במרומיו וכו' (מטה אפרים).


אם חל ראש השנה בשבת, יש מקומות שאומרים לכו נרננה, כמו בשאר שבת. ויש מקומות שמתחילין, מזמור לדוד. ויש מקומות שמתחילין, מזמור שיר ליום השבת. וכל מקום יחזיק מנהגיו.


לאחר גמר תפלת מעריב בליל ראשון, נוהגין לומר כל אחד לחברו, לשנה טובה תכתב ותחתם. ולנקבה אומרים, תכתבי ותחתמי. אבל ביום, אין אומרים, לפי שכבר נגמרה הכתיבה קדם חצות היום, ובליל שני, יש נוהגין לאמרו, כי לפעמים נדונין ביום שני (תקפב).


בסעודת הלילה, נוהגין לעשות סימנים לשנה טובה. טובלין פרוסת המוציא בדבש. ואחר שאכל כזית, אומר, יהי רצון שתחדש עלינו שנה טובה ומתוקה. ואחר כך טובל קצת תפוח מתוק בדבש ומברך עליו בורא פרי העץ ואוכלו, ואחר כך אומר גם כן יהי רצון וכו', ונוהגין לאכל ראש של בעל חי ואומרים, יהי רצון שנהיה לראש. ויש להדר אחר ראש כבש, שיהיה גם כן זכר לאילו של יצחק


וגם ירקות אוכלים אותן שיש להן במדינה ההוא שם המורה לטובה, כמו במדינתנו מעהרען (גזר), ואומרים יהי רצון שירבו זכיותינו. ויש נוהגין גם כן להדר לאכל דגים, שיש רמז לפרות ולרבות כמו הדגים. ואין לבשל אותם בחמץ, כי אין אוכלים דברים חמוצים או מרירים בראש השנה. ואוכלין בשר שמן וכל מיני מתיקה. גם נוהגין שלא לאכל אגוזים ולוזים, כי אגוז בגמטריא ח"ט, וגם מרבים כיחה וניעה המבטלים את התפלה (תקפג)


ויש ללמד על השלחן תורה. ונוהגין קצת ללמד משניות מסכת ראש השנה (חיי"א).


נכון שלא לשמש מטתו בשני לילות דראש השנה, אפלו כשחל בשבת. אך אם הוא ליל טבילתה, אל יבטל עונתה. ויטבל את עצמו בבקר מטמאתו (תקפא).


בראש השנה כשאומר אבינו מלכנו חטאנו לפניך, אין להכות באגרוף על החזה כמו בחל וביום הכפורים, כי אין אומרים ודוי בראש השנה שהוא יום טוב. אלא יכון הפרוש, אבינו מלכנו חטאנו לפניך, כלומר, אבותינו חטאו לפניך שעבדו עבודה זרה, אבל אנחנו אין לנו מלך אלא אתה. לכן אבינו מלכנו, עשה עמנו למען שמך (תקפד).


בשעת הוצאת ספר תורה, נוהגין לומר שלש עשרה מדות, ויש להתחיל מן ויעבר. ויאמר, ויעבר ה' על פניו ויקרא, ה', ה' וגו' (עין מ"א סימן תכב ועין בנ"א כלל ה סימן ב). ובשבת, יש מקומות שאין אומרים שלש עשרה מדות, ולא רבונו של עולם.


שעור התקיעות, לכתחלה צריך להיות כך, התרועה היא ט' כחות קצרים. והשברים יעשה ג' שברים זה אחר זה, וכל שבר יהא ארוך כמו ג' כחות קצרים מן התרועה, ונמצא שגם השברים הם כמו ט' כחות. ויזהר מאד שלא להאריך בשברים עד שיהא כל שבר כמו ט' כחות. כי בזה, אפלו בדיעבד אינו יוצא. והתקיעות המה הברות פשוטות. ובסדר תקיעה שברים תרועה תקיעה, תהא כל תקיעה, ארכה כמו השברים עם התרועה, דהינו כמו ח"י כחות


ובסדר תקיעה שברים תקיעה, תהא כל תקיעה, ארכה כמו השברים, דהינו כמו ט' כחות. וכן בסדר תקיעה תרועה תקיעה. בתקיעות שקדם תפלת מוסף, יש לעשות השברים עם התרועה בנשימה אחת. ולכן המקרא יקרא בפעם אחת שברים תרועה. ובתקיעות שבתוך חזרת התפלה יש לעשותם בשתי נשימות. ומכל מקום לא יפסיק ביניהם אלא יהיו תכופים זה לזה, והמקרא יקרא גם כן שניהם בפעם אחת (תקצ).


כשהתוקע אומר את הברכות, אל יאמרו הקהל, ברוך הוא וברוך שמו (עין לעיל סימן ו סעיף ה), אך ישמעו היטב את הברכות, ואחר כל ברכה יאמרו בכונה אמן. ואסור להפסיק מכאן עד לאחר כל התקיעות שבחזרת התפלה (קכד תקצב). ועל כן אין לשמש להכריז, שתיקה יפה בשעת התפלה, אף שהוא נוהג כן בפעם אחרת (מטה אפרים).


נוהגין העולם לומר בין הסדרים יהי רצון וכו', כמו שנדפס במחזורים. וצריכין לזהר מאד, שלא להוציא בפה שמות המלאכים הנזכרים שם. ובהרבה קהלות אין אומרים כלל את היהי רצון, וכן נכון יותר


והעקר הוא להתעורר אז בתשובה בלב שלם (תקצב תקפד ובסד"ה) וכמו שכתב הרמב"ם זכרונו לברכה (בהלכות תשובה פרק ג הלכה ד), וזה לשונו, אף על פי שתקיעת שופר בראש השנה גזרת הכתוב, רמז יש בה, כלומר, עורו ישנים משנתכם, ונרדמים הקיצו מתרדמתכם, וחפשו במעשיכם, וחזרו בתשובה, וזכרו בוראכם אלו השוכחים את האמת בהבלי הזמן ושוגים כל שנתם בהבל וריק אשר לא יועיל ולא יציל, הביטו לנפשותיכם, והטיבו דרכיכם ומעלליכם


יעזב כל אחד מכם דרכו הרעה ומחשבתו אשר לא טובה וכו', עד כאן לשונו.


בחזרת התפלה, כשאומר שליח הצבור ואנחנו כורעים, נוהגין שגם הצבור אומרים עמו, וגם כורעים ומשתחוים, אבל אין נופלים על פניהם, רק ביום הכפורים בסדר העבודה. וגם שליח הצבור כורע על ברכיו, אבל אסור לעקר ממקומו בשעת התפלה. ולכן נוהגין שיעמד קצת רחוק מן העמוד, כדי שיוכל לכרע על ברכיו בלי עקירה ממקומו, והעומדים אצלו מסיעים אותו לעמוד, שלא יצטרך לעקר רגליו


התקיעות שבתוך חזרת התפלה, אין לשליח הצבור לתקע, אלא אם הוא בטוח שלא תתבלבל דעתו על ידי כך (קלה תקפה תרכא).


בתקיעות שבתוך חזרת התפלה, יש מנהגים שונים כמה תוקעין, וכל מקום יחזיק מנהגו. וכן בתקיעות שלאחר התפלה, יש מנהגים שונים. ולאחר שגמרו כל התקיעות כפי מנהג המקום, יש להצניע את השופר ולא יתקעו יותר. אפלו מי שרוצה להיות תוקע ביום שני, אין לו לתקע ביום ראשון להתלמד (תקצב תקצו).


אם יש מילה, מלין לאחר ההפטרה קדם תקיעת שופר. והרמז, זכר ברית אברהם (זו מילה). ועקדת יצחק (זה שופר). ובשבת, מלין אחר אשרי. ואם צריכין למול אצל היולדת, מלין אחר היציאה מבית הכנסת.


מי שיצא בתקיעת שופר וצריך לתקע בשביל אחרים, יכול גם כן לברך את הברכות. ומכל מקום יותר נכון שזה שצריך לצאת, הוא יברך את הברכות. והתוקע בשביל נשים, אם הוא כבר יצא, לא יברך את הברכות, אלא האשה תברך, כיון דמצד הדין נשים פטורות מתקיעת שופר, משום דהוי מצות עשה שהזמן גרמה. ויש אומרים, דמי שיצא, לא יתקע כלל בשביל נשים


והרוצה לתקע בשביל נשים, יתקע קדם שישמע התקיעות בבית הכנסת, ויברך על התקיעות ויכון שיצא בהן, ובלבד שלא יהיה זה בשלש שעות הראשונות של היום, כי אז אין לתקע ביחידות, או שיתקע להן בשעה שתוקעין בבית הכנסת, או לאחר התקיעות שבבית הכנסת, אלא שיכון שלא לצאת בתקיעות אלו, אלא בתקיעות שהוא יתקע לפני האשה ויברך עליהן


ואף על גב שהולך אחר כך לבית הכנסת להתפלל מוסף ולשמע התקיעות שבתפלה, אין ההפסק מצריכו לברך שנית, דכלהו תקיעות חדא מצוה נינהו. ואם האשה חלושה וצריכה לאכול קדם התקיעות, יכולה לאכול (תקפה תקפט).


כשיוצאין מבית הכנסת, יש ללכת בשובה ונחת, שמח וטוב לב, בבטחון כי שמע ה' בקול תפלתנו ותקיעותינו ברחמים, ואוכלין ושותין כיד ה' הטובה. ומכל מקום יזהר שלא לאכל אכילה גסה, ותהא יראת ה' על פניו. ויש ללמד תורה על השלחן. לאחר ברכת המזון, אין לישן, אלא הולכין לבית הכנסת ואומרים תהלים בצבור עד תפלת מנחה. ואך מי שראשו כבד עליו, יכול לישון מעט קדם שילך לבית הכנסת.


לאחר תפלת מנחה, הולכין אל הנהר (לזכר זכות העקדה, דאיתא במדרש כשהלך אברהם אבינו עם יצחק בנו לעקדה, עשה השטן את עצמו כמו נהר לעכבו, ועבר אברהם אבינו, עליו השלום, בנהר עד צוארו ואמר, הושיעני אלהים כי באו מים עד נפש


ועוד יש טעם, מפני שאנו ממליכין היום את הקדוש ברוך הוא עלינו, והדרך הוא למשח את המלכים אצל הנהר, לרמז שתמשך מלכותם) וטוב שיהיה מחוץ לעיר ויש בו דגים (לזכר שאנו משולים כדגים חיים הללו שנאחזים במצודה, כך אנו נאחזים במצודת המות והדין, ומתוך כך נהרהר יותר בתשובה. עוד טעם, סימן שלא תשלט בנו עין רעה כמו בדגים, ונפרה ונרבה כדגים


ויש אומרים, הטעם, כי לדגים אין גבינים [עפעפים] ועיניהם תמיד פתוחות, כדי להתעורר עינא פקיחא דלעילא) ואם אין שם נהר שיש בו דגים, הולכין לנהר אחר או לבאר, ואומרים הפסוקים מי אל כמוך וכו' ככתוב בסדורים בסדר תשליך. ומנערים שולי הבגדים, והוא לרמז בעלמא, לתן לב להשליך את החטאים ולחפש ולחקר דרכיו מהיום והלאה, שיהיו בגדיו לבנים ונקיים מכל חטא. אם חל יום ראשון בשבת הולכין ביום שני (תקפג ובסידור).


לאחר שחוזרין לבית הכנסת ועדין לא הגיע זמן ערבית, יזהר מחברת מרעים, שלא יבוא חס ושלום, לדברים בטלים. אך יעסק בתורה או בתהלים או בספרי מוסר, כי קדוש היום לאדוננו.


שני ימים טובים של ראש השנה, כיום אחד הן חשובים, וקדשה אחת הן (עין לעיל סמן צט סעיף ב) ולכן נחלקו הפוסקים, אם לברך בליל שני בקדוש וכן בהדלקת הנרות וכן בתקיעות של היום שני שהחינו או לא, כי יש אומרים, כיון דקדשה אחת הן וכבר ברך שהחינו בראשון, אינו צריך לברך עוד בשני. ועל כן נוהגים שבקדוש ליל שני, מניחין על השלחן פרי חדש, שתהא ברכת שהחינו שבקדוש גם על הפרי, או שלובש בגד חדש


ואם אין לו אינו מעכב, ואומר שהחינו בקדוש (כי אנו תופסין העקר כהפוסקים שאומרים שצריך לברך שהחינו) וכן האשה בהדלקת הנרות בליל שני (אם נוהגת לברך שהחינו אזי על כל פנים) אם אפשר, תלבש בגד חדש או תניח פרי חדש, שתהא ברכת שהחינו גם על זה. ואם אין לה, אינו מעכב. וכן התוקע ביום שני, אם אפשר, יש לו ללבוש בגד חדש. ואם חל יום ראשון בשבת אינו צריך, דהא עדין לא ברכו שהחינו על השופר (סימן תר).


עשרת ימי תשובה, שמם מורה עליהם, שהם מיחדים לתשובה. וכל אדם מחיב אז לשוב בתשובה שלמה לפני ה', יתברך שמו, קדם בוא היום הגדול והנורא יום הכפורים, שנאמר לפני ה' תטהרו, ונאמר דרשו ה' בהמצאו. ואמרו רבותינו, זכרונם לברכה, אלו עשרה ימים שבין ראש השנה ליום הכפורים. לכן צריך האדם בימים האלו לפשפש במעשיו ולשוב ממעשיו הרעים. וספק עברה צריך יותר תשובה מעברה ודאית, כי יותר מתחרט האדם כשהוא יודע שעשה עברה מאם אינו יודע


ולכן קרבן אשם תלוי צריך להיות יותר ביקר מקרבן חטאת. וירבה בתורה ובמצות ובצדקה, וימעט בעסקיו. וכתב הרמ"ק, זכרונו לברכה, שיהיו ימים אלו כמו חל המועד, שלא יעשה בהם אלא מלאכה הכרחית. וביותר צריך האדם לתקן דברים שבינו לבין חברו, אשר עליהם אין כפרה עד שיחזיר את הגזל ואת העשק, ויפיסו שימחול לו.


ראוי לאדם שיתנהג בימים האלו גם בחמרות שאינו נוהג בהם כל השנה, כי גם אנו מבקשים מאת ה', יתברך שמו, שיתנהג עמנו בחסדות. והאוכל כל השנה פת פלטר, לא יאכל בימים האלו כי אם פת ישראל, וכדומה לזה (סימן תרג ובחיי"א).


בברכת המזון, יש נוהגין לומר הרחמן הוא יחדש וכו', כמו בראש השנה.


נוהגין שלא לעשות נשואין בימים האלו (מטה אפרים)


בשבת שובה, יש לקרות למפטיר, אדם חשוב (תרב).


יש נוהגין שאין מקדשין את הלבנה עד מוצאי יום הכפורים, שאז שמחים, ומקדם היו בדאגה. ויש אומרים, דאדרבה, טוב לקדשה קדם, כדי להוסיף בזכיות. והכל לפי הזמן (תכו תרב). במקום שמצוי לקנות אתרוגים, לולבין והדסים, נוהגין אנשי מעשה להיות זריזין מקדימים לקנות בימים האלו, כדי שתצטרף גם המצוה היקרה הזאת לזכיותינו (מטה אפרים).


נוהגין לעשות כפרות בערב יום כפורים באשמרת הבקר, שאז הרחמים גוברין. לוקחין תרנגול שאינו מסרס, לזכר, ותרנגלת לנקבה. ולאשה מעברת, תרנגול ותרנגלת. תרנגול, שמא הולד הוא זכר. ואם הולד הוא נקבה, די לאמה ולבתה בתרנגלת אחת. ואפלו שאר בני אדם, יכולין שנים לקח כפרה אחת. ובוחרים בלבנים, על שם שנאמר, אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו


אבל אין לחזר בפרוש בשעת קניה אחר לבנים ולקנותם ביקר, כי זהו כעין דרכי האמורי, אלא כשיזדמן לו לבן (או) שקנה אותו בין אחרים, יבחר בו. לוקח כל אחד כפרתו בידו הימנית, ואומר הפסוקים, בני אדם וגו', ומסבבה סביב ראשו ואומר, זה חליפתי וכו' שלש פעמים. אם מסבב לאחר, אומר, זה חליפתך. ויש לו לסבב תחלה לעצמו ואחר כך לאחרים. וטוב שתהא השחיטה גם כן באשמרת הבקר תכף לאחר הסבוב


ואל יחשוב האדם שזוהי כפרתו ממש, אלא יחשב כי כל מה שעושין בעוף הזה, היה ראוי לבוא עליו בעונותיו. ויתאונן על חטאיו, והקדוש ברוך הוא ברחמיו יקבל תשובתו. ונוהגין לזרוק בני המעים והכבד והכליות של הכפרות על הגגות או בחצר, מקום שהעופות יכולים לקחת משם, לפי שראוי לרחם על הבריות ביום זה, כדי שירחמו עליו מן השמים. ועוד, מפני שאכלו גזל, כדי שיתן האדם אל לבו להרחיק את עצמו מן הגזל


אם אין תרנגולים מצויים, יכול לקח אוז או שאר בעל חי שאינו ראוי להקרבה. ויש אומרים, אפלו דגים, אך לא תורין ובני יונה, שהם ראויין להקרבה, ויהא נראה כאלו מקדיש קדשים בחוץ. יש נוהגים לתן את הכפרות לעניים, אבל יותר טוב לפדות את הכפרות בממון ולתן את הממון לעניים. (תרה)


אין אומרים מזמור לתודה, ולא תחנון, ולא למנצח. גם אין אומרים אבינו מלכנו. ורק כשחל יום הכפורים בשבת, אז אומרים ערב יום הכפורים בשחרית אבינו מלכנו (תרד).


מצוה להרבות בסעודה ולאכל ולשתות. וכל האוכל ושותה בערב יום הכפורים לשם מצוה, נחשב לו כאלו התענה גם היום. ומצוה לאכל דגים בסעודה הראשונה (תרד תרח).


עברות שבין אדם לחברו, אין יום הכפורים מכפר עד שירצה את חברו, שנאמר, מכל חטאתיכם לפני ה' תטהרו. כלומר, חטאתיכם שהם לפני ה' בלבד, יום הכפורים מכפר. אבל מה שבין אדם לחברו, אין יום הכפורים מכפר, עד שירצה את חברו. לכן צריך כל אדם לדקדק, שאם יש בידו ממון של אחרים שלא כדין, יחזיר לו ויפיס אותן


ואם יש בידו ממון שהוא מספק בו, אם הוא שלו על פי הדין או לא, יודיע לחברו שהוא רוצה לעמד עמו מיד לאחר יום הכפורים לדין התורה הקדושה, ויקבל עליו באמת לקים כאשר יצא מפי בית הדין. וגם אם לא חטא כנגד חברו אלא בדברים, צריך לפיסו, ומחיב ללכת בעצמו לפיסו. אך אם קשה עליו, או שהוא מבין כי יותר קרוב שיתפיס על ידי אמצעי, יעשה על ידי אמצעי


והאיש אשר מבקשין ממנו מחילה, ימחול בלב שלם ולא יהא אכזרי, כי אין זה ממדת ישראל, אלא ממדת עשו, שעליו נאמר, ועברתו שמרה נצח. וכן הוא אומר על הגבעונים, לפי שלא מחלו ולא נתפיסו, והגבעונים לא מבני ישראל המה. אבל דרכן של זרע ישראל הוא להיות קשה לכעס ונוח לרצות. וכשהחוטא מבקש ממנו למחול, ימחול בלב שלם ובנפש חפצה. ואפלו הצר לו הרבה, לא יקם ולא יטר


ואדרבה, אם החוטא אינו מתעורר לבוא אליו לבקש מחילה, יש לו להאיש העלוב להמציא את עצמו לאותו שחטא, כדי שיבקש ממנו מחילה. ומי שאינו מעביר שנאה ביום הכפורים, אין תפלתו נשמעת, חס ושלום. וכל המעביר על מדותיו, מעבירין לו על כל פשעיו.


אם מת זה האיש אשר חטא כנגדו, מביא עשרה אנשים ומעמידן על קברו, ואומר, חטאתי לאלהי ישראל ולזה האיש [פלוני] שחטאתי לו. והם ישיבו לו, מחול לך, מחול לך, מחול לך. ויש לו לילך יחף. גם יש לו לפרט את החטא אם אינו בזיון להמת


אם קבר המת הוא חוץ לשלש פרסאות מן המקום שדר בו החוטא, אינו צריך לילך בעצמו לשם, אלא ישלח שליחו, והשליח יקח שם עשרה אנשים וילך על קברו, ויאמר, הנני שליח של פלוני, מודה ברבים, ששלחני פלוני לבקש מחילה על מה שחטא וכו'. אם חרף אדם לאחר מותו, אינו צריך לילך על קברו, אלא יבקש ממנו מחילה במקום שחרפו. ואם הוציא עליו שם רע, צריך לקבל על עצמו תשובה, על שעבר חרם הקדמונים שלא להוציא שם רע על מתים.


מצוה על כל אדם לטבל את עצמו בערב יום הכפורים לטהר מטמאת קרי. ועוד, משום תשובה, וכמו גר שנתגיר שצריך טבילה. ולכן גם נערים ובתולות, יש להם לטבל. ויש לדקדק שלא תהא עליו שום חציצה (עין לקמן סימן קסא). ועקר זמן הטבילה הוא לאחר חצות היום. אשה ששמשה מטתה, יכולה לפלט שכבת זרע בתוך שלשה ימים לאחר כך, והרי היא כמו בעל קרי, ולא הועילה לה הטבילה לענין זה


והתקנה היא, שקדם הטבילה תרחץ היטב בחמין ולא תפלט אחר כך עוד. ואמנם אם שמשה מטתה סמוך לטבילה או סמוך לוסתה, שאז רגילה להתעבר, אסור לה להשחית זרע ההריון, ולכן לא תרחץ בחמין. ומכל מקום יש לה לטבל בצונן. מי שהוא אבל, רחמנא לצלן, אפלו בתוך שבעה, יכול לרחוץ ולטבול את עצמו כמו שעה או שתי שעות קדם הלילה, אפלו קדם מנחה. אבל שאר כל דיני אבלות, כגון ישיבה על גבי קרקע ובלא מנעלים, נוהג עד הלילה.


נוהגין שכל בעל הבית עושה נר לביתו, מפני שביום הכפורים ירד משה עם הלוחות השניות, והתורה נקראת נר, ועוד נר אחד בשביל נשמות אביו ואמו שמתו, לכפר עליהם. ונוהגין שמדליקין אחד בביתו, שידלק עד שעת הבדלה ויבדיל עליו (עין לקמן סימן קלג סעיף כח), ואחד מדליקין בבית הכנסת. ולא יעשו נרות אלו משעוה של בתי עבודה זרה


ומהיות שקצת מקפידים אם ארע שכבה נרו ביום הכפורים, אף כי באמת אין בזה שום חשש, מכל מקום טוב למנוע מזה, ויתן את הנר לשמש, שהוא יעמידו במקום שירצה, והאיש לא ידע כלל מקום נרו. ויש לשאת את הנר לבית הכנסת, כשהולך לתפלת מנחה להעמידו על מכונו ולהדליקו אחר כך קדם בין השמשות, כי בעת שבאים אחר כך לבית הכנסת לערבית, הזמן בהול.


כשהולכין לבית הכנסת לתפלת מנחה, נוהגין ללבוש בגדי שבת. בתפלת המנחה, אומרים לאחר שמונה עשרה את הודוי. דהינו, קדם אלהי נצר, אומרים את הפסוק יהיו לרצון וגו', ומתחילין אלהינו ואלהי אבותינו תבוא לפניך, עד וחליים רעים, ואחר כך אומרים אלהי נצר וכו', ואומרים עוד הפעם הפסוק יהיו לרצון וגו'


אם בעוד שהוא אומר את הודוי, חוזר שליח הצבור את התפלה, כיון שהוא כבר אמר את הפסוק יהיו לרצון, יכול לענות אמן ולומר קדשה ומודים (עין לעיל סימן יח סעיף יד)


צריך לומר את הודוי מעמד, וישחה כמו במודים. וכשמזכיר את החטא, יכה באגרוף על הלב, כלומר, אתה גרמת לי שחטאתי. סדר הודוי ככתוב בסדורים, אומרים כלם בשוה. ומי שהוא יודע בעצמו חטא שלא נזכר בודוי, כיון שהוא אומר את הודוי בלחש, נכון שיפרט את החטא ההוא ויתודה עליו במרירות הלב ובדמעות שליש. וכן אם החטא הוא אחד מהמפרשים בודוי, אזי כשמגיע אליו, יתמרמר עליו ביותר


עונות שהתודה עליהם ביום הכפורים שעבר, אף על פי שהוא יודע שלא עשה אותם יותר, מכל מקום יכול לחזור ולהתודות עליהם, והרי זה משבח, שנאמר, וחטאתי נגדי תמיד.


לאחר תפלת המנחה, אין אומרים אבינו מלכנו, בין שחל יום הכפורים בחל בין שחל בשבת (תרד).


לאחר תפלת המנחה נוהגין להלקות, ואף על פי שאין מלקות אלו מלקות ממש, מכל מקום מתוך כך ישים אל לבו לשוב מעברות שבידו. ויש לקח רצועה של עגל, אף על פי שאינה רחבה טפח. הנלקה יהא מטה ושוחה על ברכיו, פניו לצפון ואחוריו לדרום. ונוהגין לומר ודויים בשעה שלוקה. והמלקה אומר והוא רחום וגו' שלש פעמים, שהן שלשים ותשע תבות כנגד שלשים ותשע מלקות (תרז).


לעת הערב אוכלין סעודה המפסקת. ונוהגין לטבול פרוסת המוציא בדבש, כמו בראש השנה. ואין לאכל אלא דברים שהם קלים להתעכל, כגון בשר עוף. ונוהגין שאין אוכלים דגים בסעודה זו. ולא יאכל ולא ישתה דברים המחממים, כגון מאכלים המתבלים בבשמים וכרכם. וצריך לזהר מאד להוסיף מחל על הקדש, דהינו שיפסיק מלאכל בעוד יום, קצת קדם בין השמשות. וזריזין מקדימין להפסיק כמו שעה קדם הלילה


ואם מפסיק מלאכל בעוד היום גדול ודעתו לאכל או לשתות אחר כך, צריך שיתנה קדם ברכת המזון ויאמר בפרוש או לכל הפחות יהרהר בלבו, שאינו מקבל עליו עדין את התענית (תקנג תרח)


המנהג במדינות אלו, שאין מטמינין בערב יום הכפורים לצרך מוצאי יום הכפורים כדרך שמטמינין בערב שבת לשבת, משום דהוי כמכין מיום הכפורים לחל, וגם משום דמחזי כרעבתנותא (תרט).


כתיב, לקדוש ה' מכבד, ודרשינן, זה יום הכפורים, שאין בו אכילה ושתיה, מצוה לכבדו בכסות נקיה ובנרות. לכן מציעין גם בבית הכנסת מצעות נאות ומרבין בנרות, שנקראו כבוד, שנאמר, בארים כבדו ה', ומתרגמינן, בפנסיא יקרו ה'. קדם בין השמשות, פורשין מפות על השלחנות, ומדליקין נרות בבית כמו בערב שבת. ויש להדליק נר בחדר שאשתו שוכבת שם, כדי שלא יבוא לידי תשמיש. ומברכין על הנרות, להדליק נר של יום הכפורים


ואם חל בשבת, מברכין להדליק נר של שבת ושל יום הכפורים (סימן תרי בחיי"א). (ולענין ברכת שהחינו, עין לעיל סימן קג סעיף ד)


נוהגין ללבוש את הקיטל, שהוא בגד מתים, ועל ידי זה לב האדם נכנע ונשבר. וגם האבל יכול ללבשו. וכיון שהוא בגד מיחד לתפלה, לא ילך בו לבית הכסא. גם הנשים לובשות בגדים לבנים ונקיים לכבוד היום, אך לא יקשטו את עצמן בתכשיטין, מפני אימת הדין (סימן תרי).


המנהג שהאב והאם מברכין את הבנים ואת הבנות קדם שנכנסין לבית הכנסת, שאז כבר חלה קדשת היום, ושערי רחמים נפתחו. ומתפללים בברכה זו, שיחתמו לחיים טובים, ושיהא לבם נכון ביראת ה', ומתחננים בבכי ובדמעות שתקבל תפלתם. וגם הבנים והבנות מתעוררים שילכו בדרך טובים וארחות צדיקים ישמרו. ויש שהולכים גם לקרוביהם שהם תלמידי חכמים וצדיקים שיברכו אותם, ומבקשים מהם, שיתפללו גם בעדם ביום הקדוש והנורא


ויש להקדים לעשות כן בעוד היום גדול, כי לעת ערב ראוי שיהיו נכונים לקבל קדשת היום בהשקט וישוב הדעת. נסח הברכה, ישימך וגו', יברכך וגו', ועוד מוסיף כל אחד כפי צחות לשונו


ויש לומר תפלה זאת, ויהי רצון מלפני אבינו שבשמים, שיתן בלבך אהבתו ויראתו, ותהא יראת ה' על פניך כל ימי חייך שלא תחטא, ויהא חשקך בתורה ובמצות, עיניך לנכח יביטו, פיך ידבר חכמות, ולבך יהגה אימות, ידיך תהיינה עוסקות במצות, רגליך ירוצו לעשות רצון אביך שבשמים, ויתן לך בנים ובנות צדיקים וצדקניות עוסקים בתורה ובמצות כל ימיהם, ויהי מקורך ברוך, ויזמין לך פרנסתך בהתר ובנחת וברוח מתחת ידו הרחבה


ולא על ידי מתנת בשר ודם, פרנסה שתהא פנוי לעבודת ה', ותכתב ותחתם לחיים טובים וארכים בתוך כל צדיקי ישראל, אמן


נוהגין ללבוש את הטלית. ויש לזהר ללבשו בעוד יום ולברך עליו. ואם נתאחר עד בין השמשות, לא יברך עליו (סימן יח).


במדינות אלו נוהגין, שקדם כל נדרי, מוציא הגדול שבקהל ספר תורה ומסבב עמו סביב הבימה, והאנשים מחבקים ומנשקים את ספר התורה, ומבקשים מחילה וסליחה על מה שפגמו בכבוד התורה, ומקבלים עליהם מהיום ואילך ללכת בדרכה ואומרים כמה פעמים הפסוק אור זרוע וגו', ועומד עם ספר התורה אצל שליח הצבור מימינו, ועוד אחד מחשובי הקהל עומד אצלו משמאלו גם כן עם ספר התורה, ואומרים שלשתן, בישיבה של מעלה וכו'


בישיבה של מעלה וכו', ושליח הצבור אומר כל נדרי שלש פעמים בנגון הידוע, ויש לכל אדם לומר עם שליח הצבור בלחש


ויש להתחיל כל נדרי בעוד יום, ולהמשיך בו עד הלילה. ולאחר שאמר שליח הצבור ברכו, וענו ברוך וכו', מחזירין את ספר התורה להיכל וחוזרין למקומן. ובשבת, יכולין לחזור למקומן בהתחלת מזמור שיר ליום השבת (סימן תריט, ובסידור בשם מטה אפרים).


כששליח הצבור אומר ברכת שהחינו, יכון להוציא את הצבור. ומכל מקום נכון שהשומע יכון שלא יצא בברכת שליח הצבור, אלא יברך בעצמו בלחש, וימהר לסים קדם שליח הצבור, כדי שיענה אמן. והנשים שברכו בהדלקת הנרות שהחינו, וכן איש אם הדליק וברך אז שהחינו, לא יברכו עתה שהחינו (שם).


ליל יום הכפורים ויומו, אומרים, ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, בקול רם.


יש שעומדים על רגליהם בכל סדר תפלת ערבית וכל היום. ואם נחלשו, יכולים לסמך לאיזה דבר. וטעם העמידה, להיות דגמת המלאכים. ולכן הנשים לא תעמדנה. מי שעמד פעם אחת על דעת לעשות כן כל ימיו ואחר כך רוצה לחזור, צריך התרה.


יש נוהגין ללון בבית הכנסת ולומר שירות ותשבחות כל הלילה. וכשצריך לישון, ירחיק את עצמו מן ארון הקדש. והחזנים לא יערו, כי על ידי זה מאבדין קולן. קדם השכיבה יאמר ארבעה מזמורי תהלים הראשונים, שהם מסגלים להנצל מקרי, רחמנא לצלן, כי יש בהם שלש מאות ושש תבות וארבעה מזמורים, עולין שלש מאות ועשר כמנין קרי


וראשי וסופי המזמורים, עולים מאה עשרים ושש, וארבעה מזמורים והכולל, ביחד עולים מאה שלשים ואחת, כמנין סמאל, ויכון לסלקו מעליו. וטוב שלא יתעטף בכרים וכסתות המחממין, ועל כל פנים לא יכסה רגליו (תריט)


יום הכפורים, אסור באכילה ובשתיה, ברחיצה, בסיכה, בנעילת הסנדל, ובתשמיש המטה. ואסור בכל מלאכה וטלטול, כמו בשבת. וכיון שצריכין להוסיף מחל על הקדש, לכן אסורים בכל אלו מבעוד יום איזה זמן קדם בין השמשות, וכן במוצאי יום הכפורים זמן מעט לאחר צאת הכוכבים.


לגע באכלין ומשקין כשצריכין לתת לקטנים, יש מתירין, ויש מחמירין. ואם אפשר, יש לזהר (תריא תריב).


אסור רחיצה, עין סימן קכד סעיף ז, ח, ט. וגם ביום הכפורים אינו אסור רק ברחצה של תענוג (ועין עוד בסימן קנט). וצריך לזהר מאד שלא ירחץ יותר ממה שמכרח לו. ולתפלת נעילה ומנחה ומעריב, כיון שעומד כל היום בבית הכנסת ועוסק בתפלות ופיוטים, הרי הוא משמר ידיו, ולא ירחצם.


הכהנים שעולים לדוכן, כיון שלדוכן צריכין נטילת ידים עד הזרוע, ואם לא נטלו ידיהם בשחרית רק האצבעות, אף שברכו אז על נטילת ידים, מכל מקום כיון שהנטילה ההיא לא הועילה להם לדוכן, אם כן כשנוטלין עתה עד הזרוע, צריכין לברך שנית על נטילת ידים. וטוב יותר, שיטלו ידיהם גם בשחרית עד הזרוע, ולא יצטרכו עתה לברך שנית.


החולה, אפלו אין בו סכנה, רוחץ כדרכו. כלה בתוך שלשים יום משנשאה, רוחצת פניה, כדי שלא תתגנה על בעלה (תריג).


הרואה, חס ושלום, קרי ביום הכפורים, אם לח הוא, מקנחו במפה. ואם כבר נתיבש, רוחץ מקומות המלכלכים לבד, דדינו כצואה. ולא ירחץ בבגד, שלא יבוא לידי סחיטה. ואסור לטבל, אף על פי שהוא רגיל לטבל בשאר ימות השנה. ויגלה צערו לתלמיד חכם מה שארע לו ביום הקדוש והנורא, והוא יורהו מה לעשות, שיתכפר לו ויאריך ימים


(עין בקרבן נתנאל שעל הרא"ש פרק יום הכפורים סימן כא, ובספר עבודת הקודש החדש קונטרס יוסף בסדר סימן א, ועין בהגהות הגאון מורנו הרב ברוך פרנקל זצ"ל לאורח חיים סימן תרטו)