אבל אם הוא יותר מבית סאתים (במקום אחד), הרי מקום הזרע כמו כרמלית, והשאר מן החצר הרי הוא פרוץ במלואו למקום האסור, ואסור לטלטל גם בו רק בארבע אמות.


וכן חצר שאין בה אלא בית סאתים או פחות וזרע במקצתה, גם כן נדון אחר הרב. ואם רבה זרוע, אף על פי שמתרין לטלטל שם, כיון שאינה יותר מבית סאתים, מכל מקום כלים ששבתו בבית, אסור להוציא לשם (כמו שכתבתי בסעיף ג'). ולכן צריך לעשות מחצה בפני הגנה, שיהא מתר לו להוציא מן הבית אל החצר (שנ"ח).


כל דבר שאינו לא מלבוש ולא תכשיט, אסור לצאת בו לרשות הרבים או לכרמלית. ולכן אסור לצאת במחט התחובה בבגדו, ואפלו במחט שאין בה נקב. ואפלו לצרך לבישה, יש להחמיר באיש. אבל אשה, כיון שדרך הנשים להעמיד קשוריהן, כגון הצעיפים וכדומה במחטין, מתרת לצאת בהן לצרך הלבישה. ודוקא במחט שאינה נקובה. אבל לא במחט נקובה.


בתכשיטין, יש גם כן דברים שאסרו רבותינו זכרונם לברכה לצאת בהם בשבת לרשות הרבים. יש תכשיטין שאסרו לאנשים, ויש תכשיטין שאסרו לנשים, והינו תכשיטין שיש לחוש שמא תסירם להראותן. ועכשו נתפשט המנהג להתיר, והפוסקים כתבו טעמים לזה. וירא שמים יש לו להחמיר על עצמו (עין שלחן ערוך סימן ש"א וסימן ש"ג). ובפרט יש לזהר, שלא יצא איש בטבעת שאין עליה חותם מפתח (עין תוספת שבת סימן ש"ג סעיף קטן ל"ט)


ומכל שכן שלא ישא אצלו כלי השעות (שעון) (אוהר, זייגער), ואפלו קשור ברביד הזהב שהוא נושא על צוארו והוא תכשיט. אבל כלי השעות (שעון) המנח בתוך הכיס, הוי משא [ממש] ואין לו התר.


מפתח של כסף, אף על פי שהוא נעשה להשתמש בו, כיון שהוא גם לתכשיט, נוהגין לצאת בו בשבת, אבל בתי עינים (משקפים) (ברילל) אף על פי שהן משבצות בכסף, אסור לצאת בהן.


אסור לאשה לתת בגד על צעיפה, וכן האיש על הכובע שלו מפני הגשמים, שאין זה דרך מלבוש. ואם כונתן שלא יצערו אותן הגשמים מתר.


החגר, וכן החולה שעמד מחליו, וכן זקן מפלג, שאי אפשר לו לילך בלא מקל, מתר לו לילך במקל בידו. אבל אם אפשר לו לילך בלא מקל, ובתוך ביתו הולך בלא מקל, אלא כשהולך לחוץ נוטל אותו להחזיק בו, אסור. וכן הסומא אסור לצאת במקל בעיר שאינה מתקנת בערובין. ומי שאינו צריך כלל למקל, אסור לו לצאת בו אפלו במקום שיש ערובין, משום זילותא דשבת.


מי שהוא אסור בשלשלאות, מתר לצאת בהן.


אין יוצאים בקשרים והם עצים גבוהים שיש בהם מושב לכף הרגל, והולכין בהם בטיט ובמים.


יוצאים ברטיה שעל המכה, (ובלבד שלא יניח אותה בשבת על גבי המכה, כדלקמן סימן צ"א סעיף י') כי לפי שהיא מרפאת, הרי היא כתכשיט. ויכול לכרכה במטלית שאינה חשובה ובטלה לגבי הרטיה. אבל דבר חשוב כגון מטפחת וכדומה, אסור לכרך עליה, לפי שאינו בטל לגבי הרטיה וגם לא הוי דרך מלבוש, והוי משא.


יוצאין במוך שנותנים באזן לבלע לחה של צואת האזן, ודוקא כשהוא קשור ומהדק שם היטב שלא יוכל לפל. וכן יוצאין במוך שבסנדל, אם הוא באפן שאינו יכול לפול משם.


לא תצא אשה במוך שהתקינה לנדתה, שלא לטנף בגדיה. וכן לא תצא בסינר שהיא לובשת בשביל זאת, אלא אם כן הוא מלבוש גמור. אבל אם נותנת את המוך או את הסינר בשביל להציל את עצמה מן הצער שאם יפול הדם על בשרה ויתיבש, יהא לה צער, מתרת לצאת בהן.


במקום רפש וטיט, מתר להגביה קצת בגדיו, שלא יתלכלכו. אבל להגביהם לגמרי אסור.


מתר לצאת בשבת בשני מלבושים זה על גב זה, ואף על פי שאינו צריך לעצמו את המלבוש השני, אלא שמוציאו לצרך חברו וכדומה. ודוקא כשדרכו לפעמים גם בחל ללבוש שני מלבושים כאלו, דהוי דרך מלבוש (ואף על פי שברב פעמים אינו לובש כן). אבל אם אין הדרך לעולם ללבוש שני מלבושים כאלו, אסור לצאת בהן בשבת משום דהשני הוי כמו משא. וכן הדין בשני אנפלאות (גרבים) ובכובע גדול על כובע קטן (קאפל) וכדומה.


ושתי חגורות זו על גב זו, אם מנהג המקום לחגור כך, למטה חגורה גרועה ועליה חגורה חשובה, מתר לחגור כך גם בשבת, ואף על פי שעתה אין לו צרך רק באחת, והשניה מוציאה לצרך חברו. אבל אם אין הדרך לחגור בשתי חגורות, אף על פי שהוא רוצה לחגור כך בשביל עצמו, אסור, דכיון שיש לו די באחת, הוי השניה כמו משא


ובכל מקום מתר לצאת בשתי חגורות, כשיש מלבוש מפסיק ביניהן, כגון התחתונה על המכנסים, והעליונה על גבי הסרבל, שאז יש לו הנאה ותועלת משתיהן.


מטפחת שמקנחים בה את האף, נוהגין לכרכה תחת בגד העליון על המכנסים. ויזהר שלא לעשות בה שני קשרים זה על גב זה (עין לעיל סימן פ' סעיף מ"ה) וירא שמים אם הוא נוהג לשא רצועות המחזיקות את המכנסים (הויזענטרעגער) יסירן בשבת, כדי שתהא לו המטפחת לצרך. ויש נוהגין לכרכה סביב הצואר. וזה אינו מתר, אלא אם אין לו שם מטפחת אחרת והוא רגיל לפעמים לכרוך שם מטפחת מפני הקר, ויקשרהו בהתר


אבל אם נותנה רק על הצואר והקצוות תלויות לו לפניו, זהו אסור גמור. וכן לכרכה סביב הרגל או סביב היד ולצאת בה, אסור.


בתי ידים [כסיות, כפפות] (האנדשוה), יש מתירין לצאת בהן בשבת ויש אוסרין. ובזה העשוי לחמם שתי הידים ביחד [ידונית] (מוף) יש להקל טפי.


מתר לצאת בטלית מציצת בדרך מלבוש. אבל אם מקפלה סביב צוארו במקום שאין הדרך ללבשה כך, אסור.


בגד שיש לו שתי רצועות או משיחות לקשרו בהן, או שיש לו קרסים לחברו ונפסק אחד מהן, אף על פי שהשני שנשאר כנגדו אינו חשוב, מכל מקום אם דעתו לתקנו אחר כך להביא לו בן זוגו, אם כן זה שנשאר אינו בטל לגבי הבגד והוי כמו משא. ואסור לצאת בבגד זה. אבל אם אין דעתו לתקנו, אם כן, כיון שזה שנשאר אינו דבר חשוב, הרי הוא בטל לגבי הבגד ומתר לצאת בו


ואם הוא דבר חשוב, כגון משיחה של משי או קרס של כסף, אף על פי שאין דעתו לתקנו, אינו בטל לגבי הבגד ואסור לצאת בו.


בעלי הקרחה שמניחין על ראשיהן פשתן סרוק או צמר מנפץ שיהא נראה כשער בראשיהן [פאה נכרית] (פרוק) מתרין לצאת בו בשבת לרשות הרבים, שתכשיט שלהם הוא (ובלבד שהוכן מערב שבת).


הנושא קמיע, צריך לעשות שאלת חכם, אם מתר לצאת בה בשבת או לא, כי לא כל הקמעות שוים. ואשה הנושאת אבן הנקראת שטערנשוס כדי שלא תפיל, מתרת לצאת בה בשבת (ש"א ש"ג).


אם חס ושלום נפלה דלקה בשבת, חשו רבותינו זכרונם לברכה, כי בעל הבית ובני ביתו אשר שם הדלקה, אם יתעסקו בהצלה, והמה נחפזים ובהולים על ממונם, שמא מתוך כך ישכחו שהיום שבת ויכבו את הדלקה, על כן אסרו להציל אפלו חפצים שהן מתרין בטלטול למקום שמתרין להוציא, ורק מה שהוא צריך לו להיום, מתר לו להציל. כיצד. נפלה דלקה בליל שבת קדם הסעודה, מציל מזון שלש סעודות, הראוי לאדם, לאדם. הראוי לבהמה, לבהמה


הראוי לבהמה, לבהמה. ובשחרית, מזון שתי סעודות. ובמנחה, מזון סעודה אחת. ואם יש בכלי אחד מאכלים הרבה, כגון סל מלא ככרות, וחבית מלאה יין וכדומה, כיון שמוציאם בפעם אחת, מתר. וכן אם פרש סדין וכדומה וקבץ בו כל מה שיכול להוציא ממאכלים ומשקאות ומוציאן בפעם אחת, מתר. גם מתר לו להוציא כל הכלים שהוא צריך להשתמש בהם היום.


ואומר לאחרים באו והצילו לכם, וכל אחד ואחד מציל מזון שהוא צריך לו או כלי אחד שמחזיק אפלו הרבה והרי הוא של המציל, כיון שבעל הבית הפקיר וזכה זה מן ההפקר. ואם הוא ירא שמים ומחזיר לבעל הבית מה שהציל, כיון שיודע שלא הפקיר ברצונו, מתר לו לקחת שכר ההצלה, ואין זה שכר שבת, כיון שמצד הדין הכל הוא שלו. ומכל מקום מדת חסידות שלא לטול שכר על טרח הצלה שבשבת, אף על פי שאינו שכר שבת, כי החסיד יש לו לותר משלו בכל דבר שיש בו נדנוד עברה.


וכל זאת, רק למקום שמתרין להוציא לשם. אבל למקום שאסורין להוציא, אסור להציל שום דבר. אך בגדים שיכולין ללבשם, מתר לו ללבוש, ולעטף כל מה שיכול, ומוציא אפלו לרשות הרבים, ופושט וחוזר ולובש ומוציא אפלו כל היום. ויכול לומר גם לאחרים, באו והצילו, ומצילין כן.


והבתים שאין שם הדלקה, אלא שהם קרובים ויראים שתגיע גם להם, כיון שהם אינם בהולים כל כך, מתרין להציל כל דבר למקום שמתרין להוציא לשם. יש אומרים, דגם מעות ושאר דברים יקרים אף על פי שהן מקצין, מתר להצילן מן ההפסד הגדול הפתאומי, כגון דלקה או שטף מים או גזלה, על ידי מה שמניחין עליהם איזה דבר מאכל ומטלטלין אותן כן ביחד. (אבל במקום אחר, אין שום התר לטלטל כן מקצה)


ויש מקלין עוד יותר, שאפלו לבדן יכולין לטלטלן, משום דבמקום הפסד גדול פתאומי, נדחה אסור מקצה, ובלבד שלא יוציא למקום שאסורין להוציא.


כל ספרי קדש, בין שהן בכתב בין שהן בדפוס, מצילין אותן מפני הדלקה או שטף מים וכדומה, אפלו לחצר או למבוי שאסורין להוציא לשם מחמת שלא עשו ערוב. והוא כשהן מתקנין בענין שהיו מועילים ערובי חצרות או שתופי מבואות. ועל ידי אינו יהודי, מתר להצילן אפלו דרך רשות הרבים (הצלת המת מן הדלקה, עין לקמן סימן פ"ח סעיף ט"ז).


מצילין תיק הספר עם הספר, ותיק התפלין עם התפלין.


ספר תורה קודם להציל לשאר ספרים.


כשיש חשש ספק סכנת נפשות, מתר לכבות את הדלקה. ולכן במקומות שהישראלים דרים בין הנכרים, מתר לכבות את הדלקה, אפלו הוא בבית נכרי, והכל לפי הענין. ודוקא לכבות מתר. אבל אסור לחלל שבת כדי להציל ממון. ואם עבר וחלל, ילך אל הרב לבקש שיורהו תשובה.


אסור לרחוץ כל גופו או אפלו רב גופו במים חמים, אפלו הוחמו בערב שבת. ואפלו לרחוץ שלא בפעם אחת, אלא אבר אבר, אסור ברב גופו. ואפלו לכנס למרחץ רק להזיע, גם כן אסור. אבל מתר לרחוץ פניו ידיו ורגליו בחמין שהוחמו בערב שבת.


המים שהם ממקורם נובעים חמים, כמו חמי טבריה וכדומה, אם הם בקרקע ואין המקום מקורה, מתר לרחוץ בהם אפלו כל גופו. אבל אם הם בכלי או שהמקום מקורה אסור. ואפלו לכנס לבית המרחץ רק להזיע, אסור. ויש אומרים, דכל שהם בקרקע, אפלו המקום מקרה, מתר לרחץ בהם.


מתר לטבל כל גופו בצונן. אבל לא יעמד אחר כך נגד התנור להתחמם, משום דהוי כרוחץ בחמין. ואפלו רחץ רק ידיו במים צוננים לא יחממן אצל התנור בעודן לחות, משום דהוי כרוחץ במים שהוחמו היום, דאסור לרחוץ בהם אפלו אבר אחד, אלא צריך לנגבן תחלה יפה. ועין לעיל סימן פ' סעיף ל"ב, שישפשפן קדם הנגוב, שלא ישאר עליהן רק מעט מים (שב שכו).


הרוחץ צריך לזהר שלא לסחוט שערו. וכן צריך לזהר שלא לשוט, כי אסור לשוט בשבת וביום טוב. וכן אסור להשיט איזה דבר, כגון הקסמין שעל המים. ואם רוחץ במקום שאסורין לטלטל, צריך עוד לזהר, שקדם צאתו יסיר תחלה המים שעל גופו ושערותיו, וינגבם יפה שלא ישארו עליו מים ויוציאם מרשות לרשות. וגם בנהר עצמו צריך לזהר, שלא ישא את המים שעליו, ארבע אמות, כי הנהר הוא כרמלית


ולפי שאין כלם יודעים לזהר, על כן נתפשט המנהג במדינות אלו, שלא לרחוץ כלל בשבת אפלו בצונן, כי אם לצרך מצוה, כגון אשה נדה (כדלקמן סימן קס"ב סעיף ז') ואיש לקריו.


מתר לעמד על שפת הנהר ולרחוץ ידיו בנהר, ואין זה אסור במה שהוא מוציא את המים שעל ידיו מן הנהר על שפתו, לפי שהנהר הוא כרמלית ושפת הנהר הוא גם כן כרמלית, ומתר להוציא מכרמלית לכרמלית בפחות מארבע אמות, רק שיזהר לנגב ידיו היטב קדם שילך ארבע אמות


מתר לשוף ידיו במרסן אף על פי שהידים רטבות, ובלבד שלא יתן את המים על המרסן ממש. אבל אסור לשוף ידיו במלח וכל שכן בבורית [סבון] (זייף) משום דנמוח (שכ"ו).


מים שאין הדרך לרחוץ בהם אלא לרפואה, כגון שהם רעים או מאוסים, אסור לרחוץ בהם בשבת, כיון שהוא מכון לרפואה (עין לקמן סימן צ"א). במה דברים אמורים, כששוהה בהם. אבל אם אינו שוהה בהם, מתר, שאינו נראה אלא כמקר. ובחמי טבריא וכדומה, אם אין הדרך לרחוץ בהם אלא לרפואה, אסור לרחוץ בהם בשבת לרפואה, אפלו אינו שוהה בהם.


כתיב למען ינוח שורך וחמורך וגו', הרי כי הזהירה התורה, שגם הבהמה של ישראל תנוח. ולא בהמה בלבד, אלא כל בעלי חיים. ולכן אסור להניח לבהמתו שתוציא איזה משא, שאפלו יצאה מאליה לרשות הרבים והוציאה משא, עבר הוא עליה על מצות עשה של תורה. ואף דבר שהוא לה לנוי, מכל מקום הוי משא. אבל דבר שהוא לרפואתה, כמו אגד[תחבשת] שעל המכה מתרת לצאת בו. וכן דבר שהיא צריכה לשמירתה, הוי לה כמו מלבוש לאדם ומתרת לצאת בו. ואך מה שהוא רק לשמירה יתרה, אסור


וכן דבר שבהמה זו אינה משתמרת בזה, אף על פי שבהמה אחרת משתמרת בו, הוי לה לגבי בהמה זו משא ואסור.


הסוס יוצא באפסר או ברסן, אבל לא בשניהם. ומתר לכרך חבל האפסר סביב צוארו ויצא בו, רק שיהא כרוך ברפיון קצת כדי שיוכל להכניס ידו מהרה בין הכריכה לצוארו כדי למשכו אם ירצה להשמט. ומתר לטלטל באפסר ולתנו עליו, ובלבד שלא ישען עליו, משום דאסור לסמך בשבת על בעל חי. אבל החמור, לא יצא ברסן של ברזל, לפי שזהו לשמירה יתרה אצל החמור, ושור ופרה שאינן צריכין שמור אסורין לצאת בחבל סביב צוארם, אלא אם רגילין לברוח


אם קשר חבל בפי הסוס, הרי זה משא, לפי שאינו משתמר בו, שהוא נשמט מפיו, ואינו דומה לאפסר, שהוא קשור בראשו.


סוס וכן שאר בהמות, לא יצאו במרדעת. ואך החמור, יוצא במרדעת שלא יתקרר, מפני שטבעו להתקרר. ואם קשר לו המרדעת מערב שבת, מתר שיצא בו בשבת, שמלבושו היא. אבל אם אינה קשורה לו, לא יצא בה, גזרה שמא תפל מעליו ויביאנה בידו, ובשבת אי אפשר לקשרה לו, מפני שצריך להתקרב אליו ולסמך עליו. ואך כשהחמור בחצר, מתר לתת עליו מרדעת מפני הצנה, ובלבד שלא יצא בה. אבל על הסוס, לא יתן מרדעת כלל, אם לא כשהקר גדול שמזיק גם להסוס


וכן בימות החמה שהזבובים רבים ומצערים אותו, מתר לתת עליו מרדעת, ובלבד שיהא נזהר שלא יסמך עצמו על הבהמה בשעת הכסוי. ולהסיר מרדעת בשבת, בין מן החמור בין מן הסוס, אסור, כיון דלית ליה צער אם לא יסירנה.


אסורה לצאת בזוג, אף על פי שהוא פקוק ואינו מקשקש. ואפלו בעיר שהיא מתקנת בערובין, אסור שתצא בו. רק בחצר, מתר שיהיה עליה. ואם אינו פקוק, ומקשקש, אפלו בחצר, אסור להיות עליה.


מתר להוליך את הסוס בחבל שברסן, ובלבד שיאחז בקצה החבל, שלא יצא מידו טפח, וגם לא יגיע החבל שבין ידו לבהמה עד טפח סמוך לארץ. ואם החבל ארך הרבה, יכרכו על צואר הסוס.


שתי בהמות או יותר שהן קשורות זו בזו, והוא תופס בידו אפסר אחד וכלן נמשכות זו אחר זו, אסור לעשות כן בשבת, אפלו בעיר המתקנת בערובין. אבל מתר לתפוס כמה אפסרי בהמות בידו להוליכן, כדרך שנתבאר בסעיף שלפני זה.


אין התרנגולין יוצאין בחוטין שקושרין בהם לסימן, או שלא ישברו כלים. אבל אם קושרין רגליהן שלא יוכלו לברוח, וכן סוסים הרועים בשדה וקושרין שתי ידיהן יחד, שלא יוכלו לברוח, מתר, ובלבד שלא יקשור עקוד או רגול. עקוד, הינו שקושר יד עם רגל. ורגול, הינו שקושר אחת מרגליו כלפי מעלה, שלא תלך רק על שלש, שזה אפלו בחל אסור, משום צער בעלי חיים.


מי שיש לו משרת אינו יהודי ורוכב על הבהמה בשבת, כשמוליכה להשקותה אינו צריך למנעו, כי אסור הרכיבה בשבת, אינו משום משא הבהמה, כי החי נושא את עצמו, (ואינו אסור רק מדרבנן, ובבהמה לא גזרו), אלא האסור הוא על האדם, שהישראל אסור לרכב בשבת ואינו יהודי לית לן בה. ואפלו הוא נותן אכף או בגד לרכב עליו הם בטלים לגבי הרוכב, רק שאר דבר לא יניח על הבהמה.


מתר לומר לאינו יהודי לחלוב הבהמות בשבת, משום צער בעלי חיים, כי החלב מצערה. והחלב אסור בו ביום אפלו בטלטול, אלא האינו יהודי יעמידנו במקום המשתמר. וכן מתר לומר לאינו יהודי, להברות האוזות פעם אחת ביום, משום צער בעלי חיים (סימן ש"ה).


אסור להשאיל או להשכיר בהמתו לאינו יהודי, אלא בתנאי שיחזירנה לו קדם שבת. ואם ארע שלא החזירה יפקירה הישראל קדם השבת אפלו בינו לבין עצמו, כדי להנצל מאסור. אבל לכתחלה אסור להשאיל או להשכיר על סמך זה (רמ"ו).


לא ימדוד אדם שעורים לתת לפני בהמתו, אלא משער באמד דעתו.


אגדת שחת, אם אינו קשור בקשר של קימא (דהינו שני קשרים זה על גב זה), מתר להתירה ולתנה לפני בהמה. ומתר לחתוך דלועין קשות לפני בהמה, והוא כשנתלשו מאתמול. ואם הדלועין רכות ויכולה לאכלן כך, אסור לחתכן.


מתר להעמיד בהמתו על גבי עשבים מחברים כדי שתאכל, כי אין זאת מלאכה אצלה מה שתעקר העשבים, אדרבה ניח לה, אבל עשבים שתלשן אינו יהודי בשבת, שהם מקצים, אסור להעמיד שם בהמה שתאכל, אלא אם כן אין לה מה לאכול, אז מתר משום צער בעלי חיים. וכן אם אין לה מה לשתות, מתר לומר לאינו יהודי להביא לה מים מן הבאר שבכרמלית (שכד שכה).


אין תולין על הבהמה כיס או כלי שתאכל מתוכו, כיון שזה אינו אלא לתענוג בעלמא לבהמה, שלא תצטרך לשוח צוארה, ואסור לטרוח בשבת בשביל תענוג הבהמה. אבל עגלים וסיחים שצוארן קצר ומצטערים לאכול מן הקרקע, מתר לתלות להן כלי עם מאכל בחצר. אבל לא יצאו בו, מפני שמשא הוא להן (ש"ה).


אין להשליך תבואה לעופות במקום לח, שיכול להיות שתשאר שם קצת ותצמיח אחר כך.


הנותן מספוא לבהמות, אסור לתנו תחלה בכברה להוציא המץ ולנקותו. אבל אם אינו מכון לכך, מתר לקחת אותו בכברה ולתנו באבוס.


הנותן מרסן לבהמות או לעופות, אסור לתת לתוכו מים. ואם נתן בו מים ערב שבת, אסור לגבלו בשבת. אבל מתר לנערו מכלי אל כלי, כדי שיתערב.


בהמות, חיות ועופות הגדלים בבית, שמזונותיהן מוטלין עליך, מתר לתת להם מזונות בשבת. אבל אותן שאינן גדלים בבית ואין מזונותיהן עליך, אסור לטרוח בשביל לתן להם מזונות. ואפלו להשליך לפניהם, אסור. ולכן אסור לתן מזונות לפני היונים, לפי שיוצאין ואוכלין בשדה. נותנין מזונות לפני כלב. ואפלו של הפקר, יש קצת מצוה לתן לו מעט מזונות, שהרי הקדוש ברוך הוא חס עליו על שמזונותיו מועטין, ומשהה אכילתו במעיו שלשה ימים


יש נוהגין לתת חטים לפני העופות בשבת שירה, ואינו נכון, שהרי אין מזונותיהן עליך (שכ"ד).


מתר להזמין אינו יהודי לביתו לאכל עמו בשבת. ואף על פי שאסור ביום טוב משום גזרה שמא ירבה בשבילו (כדלקמן סימן צ"ח) אבל בשבת אין לחוש לזאת, ומתר לתת אפלו לו לבדו מזונות. ואף על פי שאין מזונותיו עליך, מכל מקום כיון שמפרנסין עובדי כוכבים מפני דרכי שלום, חשוב כמזונותיו עליך (ועין לעיל סימן פ"ב סעיף ט').


בהמה חיה ועוף שלא הרגלו עדין לבוא בערב לכלוב שלהם. וכן אפלו אם הרגלו, אלא שעתה מרדו וברחו, אסור להכניסן לתוך הכלוב או לתוך הבית. ואפלו אם הם בבית או בכלוב, אלא שהדלת פתוחה, אסור לסגרה, משום דבזה המה נצודים והוי אסור צידה.


ואם כבר הרגלו והמה בני תרבות שדרכן לבוא בערב למקומם ויצאו, והוא חושש שלא יגנבו אותם, מתר לדחותן שילכו למקום המשתמר. אבל לא יקח אותם בידים, שהרי הם מקצים.


אין מילדין את הבהמה בשבת, ואפלו לסעדה, הינו שאוחז את הולד שלא יפול לארץ, אסור.


מכה בתחלתה שיש להבהמה צער ממנה, סכין אותה בשמן. אבל בסוף, שאין הסיכה אלא משום תענוג, אסור.


אם אכלה כרשינין הרבה וכדומה ומצטערת, יכול להריצה בחצר כדי שתתיגע ותתרפא. אם אחזה דם, יכול להעמידה במים כדי שתצטנן. ואם הוא ספק, שמא אם לא יקיזו לה דם, תמות, מתר לומר לאינו יהודי להקיזה. וכן שאר רפואות, עושין לה על ידי אינו יהודי (של"ב).


מקצה מדעת, דהינו שהקצהו האדם מדעתו מלאכלו בשבת, מחמת שאינו ראוי לאכילה אלא על ידי הדחק, או שראוי לאכילה אפלו בלא דחק, אלא שהקצהו לסחורה, אף על פי שנתנו לאוצר, וכן דבר שהוא ראוי היום למאכל כלבים, אף על פי שבערב שבת לא היה עומד לכך, כגון בהמה ועוף שנתנבלו בשבת, וכן דבר שנשתנה היום ממה שהיה אתמול, אבל מכל מקום גם היום עדין ראוי לאיזה תשמיש


כגון כלים שנשתברו היום ועדין ראויין להשתמש בהן מעין תשמישן הראשון לקבל בהן איזה מאכל או משקה, וכן עצמות שנתפרקו היום מן הבשר והן ראויין לכלבים, כל אלו מתרין לטלטל בשבת, חוץ ממה שדחה בידים כגון גרוגרות וצמוקין


דברים שאינם ראויים כלל לאכילת אדם כמו שהן אפלו על ידי הדחק, שצריכין בשול, ואף על גב שראויים לבהמות או לכלבים, הרי כיון שהם מוכנים למאכל אדם לאחר זמן, אינם עומדין לבהמות ולכלבים, וכן דברים שאינם ראויין בשבת לשום תשמיש, כגון עצים ונוצות של עופות, ועורות בהמות, וצמר או פשתן, וכל בעלי חיים אפלו שהן בתוך ביתו, וקלפי אגוזים וקלפי ביצים, ועצמות קשות, שאינן ראויות אפלו לכלבים, ודלתות וחלונות הבית


ודלתות וחלונות הבית, (דאסור לתלתן בשבת), וכן שברי כלים שאינן ראויין עוד לשום תשמיש, כל אלו והדומה להם, אסורין בטלטול


ומכל מקום כלי זכוכית שנשתברו במקום שיכולין להזיק, מתר לפנות השברים (ש"ח).


מאכל שהוא אסור באכילה ומתר בהנאה, והוא ראוי לאינו יהודי כמו שהוא, כגון בשר מבשל וכדומה, ויכול הוא לתנו לאינו יהודי שהוא שלו, מתר לטלטלו. אבל אם אינו ראוי לאינו יהודי כמו שהוא, כגון בשר חי, (וגם לכלבים אינו עומד, כיון שראוי לאינו יהודי), או שאינו יכול לתנו לאינו יהודי מפני שאינו שלו אלא של אחר, אסור לטלטלו.


נולד, והינו דבר שנתחדש היום, כגון אפר מן אש שהסקה היום על ידי אינו יהודי, וכן ביצה שנולדה היום, ומים הזוחלין מן האילנות בימי ניסן, וכן אפלו לא נתחדש היום, אלא שבא מכח מעשה, שהיו אסורין לעשות היום, כגון פרות שנפלו מן האילן או שתלשן אינו יהודי, וחלב שנחלב היום וכדומה, גם כן אסורין בטלטול. ופת שאפאה אינו יהודי בשבת בעיר שרבה נכרים, דמסתמא אדעתא דאינו יהודי אפאה, אם הוא שעת הדחק או לצרך מצוה, מתר לישראל לאכלה בשבת.


כלים שהם מיחדים לעשות בהם מלאכה האסורה לעשות בשבת, כגון מכתשת ורחים וקרנס [פטיש] (האמר) וקרדם, ומכבדות, שמכבדין בהן את הבית, ושופר, ומנורה, ומחט שתופרין בה, ונרות שלמים, בין של חלב בין של שעוה, ופתילות מצמר גפן ובגד שעטנז שאסור ללבשו, וכן כל כיוצא באלו מתר לטלטלן לצרך גופם, כגון קרנס לפצוע בו אגוזים, קרדם לחתך בו דבר מאכל, מחט שלמה לטול בה את הקוץ. (אבל אם נטל עקצה או חדה, אסורה בכל טלטול)


וכן מתר לטלטלן לצרך מקומן, דהינו שצריך להשתמש במקום שהכלי מנח שם. וכיון שנטלו בהתר, וכן אם שכח ונטלו בידו, מתר לטלטלו גם יותר ולהניחו במקום שירצה. אבל שלא לצרך גופן ושלא לצרך מקומן, אלא לטלטלן בשביל עצמן לבד, שלא יגנבו או יתקלקלו, אסור לטלטלן. ותפלין גם כן אסורין לטלטל. אך אם מנחים במקום בזיון שיוכלו להתלכלך, מתר לטלטלן ולהניחם במקום דמשתמרין (ש"ח).


מקצה מחמת חסרון כיס, דהינו דברים שהאדם מקצה מדעתו להשתמש בהם, מפני שהוא מקפיד עליהם שלא יתקלקלו, כגון כלי אמנות שמקפיד עליהם שלא יפגמו, וסכין שמתקנים בו את הקלמוס, וסכין של שחיטה, וסכין של מילה, וכן ניר העומד לכתיבה, ושטרי חובות, וכתבי חשבונות, ואגרות שהוא מקפיד עליהן לשמרן, וכלים היקרים שאינו משתמש בהם כלל, וכן כל דבר שמחמת שמקפיד עליו, הוא מיחד לו מקום ואינו משתמש בו


וכן כלים שבחנות שעומדים למכירה, אפלו הם כלי סעודה, אם אין דרכו להשאילן, (אבל אם דרכו להשאילן לפעמים, אינן מקצים) כל אלו והדומה להם, וכן כיס המיחד למעות, הוין מקצים מחמת חסרון כיס ואסורין בטלטול אפלו לצרך גופן או לצרך מקומן


דבר שאין עליו שם כלי כלל, כגון עצים ואבנים וחתיכות ברזל וכדומה, אסור גם כן בכל טלטול, אפלו לצרך גופו וצרך מקומו, אלא אם כן יחדו בערב שבת לאיזה תשמיש שישתמש בו לעולם. ולכן אסור לטול קיסם לחצוץ בו שניו. נרות שאינן שלמים, גם כן אין שם כלי עליהם ואסורין בכל טלטול. וכן סלם של עליה, אין עליו תורת כלי.


כלי שמלאכתו להתר או אפלו לאסור ולהתר, כגון קדרות, ואפלו כלים מאוסים (דבשבת מקצה מחמת מאוס מתר) מתר לטלטלן אפלו רק בשביל הכלי שלא יגנב או ישבר. אבל שלא לצרך כלל, אסור לטלטלן. וכתבי הקדש ואכלין, מתר לטלטלן, אפלו שלא לצרך כלל (ש"ח).


כשם שאסור לטלטל את המקצה או את הנולד, כך אסור לתן כלי תחתיהן כדי שיפלו לתוכו, כיון שעל ידי זה הוא מבטל את הכלי שלא יוכל לטלטלו עוד, והרי זה כאלו חברו שם בטיט, אבל מתר לכפות סל לפני האפרוחים כדי שיעלו וירדו בו, כי לאחר שלא יהיו עליו, מתר לטלטלו. ואם היו עליו בין השמשות, נאסר הסל בטלטול לכל היום.


עפר וחול הצבור בזויות בחצר או בבית, מתר לטלטלו, דכיון דצברו זו הוא הזמנתו לתשמיש. אבל אם הוא מפזר, בטל לגבי קרקע ואסור בטלטול. וכן אם חתך קדם שבת ענף מן האילן להניף בו ולהבריח הזבובים וכיוצא בו, מתר להשתמש בו בשבת, כיון שיחדו לכך ועשאו כלי. אבל אסור לקח בשבת בד מן המכבדות, שהרי הוא מקצה. ואפלו נטלו אינו יהודי, אסור לטלטלו.


נסרים של בעלי בתים שאינם עומדין לסחורה מתר לטלטלן. ושל אמן, אסור, אלא אם כן חשב עליהם מבעוד יום להשתמש בהם בשבת (שח).


כל מקצה, אינו אסור אלא בטלטול. אבל בנגיעה בעלמא שאינו מנדנדו שרי. ולכן מתר לגע במנורה העומדת, אפלו נרות דולקים בה, וכן מתר לקח דבר התר המנח על גבי מקצה. אבל אסור לגע במנורה התלויה, כי גם בנגיעה בעלמא הוא מנדנדה. ומתר לכסות דבר מקצה בדבר שאינו מקצה, מפני הגשמים וכדומה (רס"ה ש"ח של"ח).


טלטול כלאחר יד, מתר במקצה. ולכן אם שכח איזה דבר מקצה על איזה כלי או שנפלה שם בשבת, אם צריך לכלי המתר או למקומו, מתר לנערו או לשא את הכלי למקום אחר ולנער את המקצה. וכן יכול לעשות אם שכח מעות בכיס שבבגדו והוא צריך לבגדו. אבל בשביל המקצה לחוד, אסור לעשות כן. (ואם הניח קדם שבת בכונה דבר מקצה על כלי, נעשה בסיס לדבר האסור, ויבאר אם ירצה השם בסימן שאחר זה).


אבל בשאינו צריך להכלי המתר, אסור לטלטלו אם יש עליו דבר מקצה. ולכן אסור לטול בידיו תינוק אפלו ברשות היחיד, אם יש בידו אבן או שאר דבר מקצה


אך אם יש להתינוק געגועין שאם לא יטלוהו יחלה, וגם אי אפשר להשליך מידו האבן וכדומה, מפני שיצעק ויבכה, אז מתר לטלו על ידיו ברשות היחיד, ואם יש בידי התינוק איזה מטבע, אסור אפלו לאחז בידו והוא מהלך ברגליו, ואפלו ברשות היחיד, ואפלו יש לו געגועין, משום דאכא למיחש, שמא יפול המטבע מידי התינוק וזה ישכח שהיום שבת ויגביהו, ונמצא מטלטל מקצה בטלטול גמור


ואסור אפלו במקום סכנת חלי, כיון שאין שם שום סכנת נפש אם לא יטלנו (ש"ט ש"י שי"א).


מת, אסור לטלטלו בשבת. אבל מתר לשמוט את הכר מתחתיו, שלא יסריח, ובלבד שלא יזיז בו שום אבר. ואם היה פיו נפתח והולך, קושר את הלחי בענין שלא יוסיף להפתח, אבל לא כדי שיסגר מה שכבר נפתח, שאם כן היה מזיז אבר (ועין לקמן סוף סימן קכ"ד).


אם נפלה דלקה ויראים שלא ישרף המת, מתרין לטלטלו אגב דבר התר, דהינו שמניחין עליו או אצלו איזה דבר מאכל, ומטלטל שניהם ביחד. ואם אין דבר מאכל, מניחין עליו איזה כלי או מלבוש שמתר בטלטול. ואם גם זה אין, אזי מטלטלין אותו לבדו. בין כך ובין כך אין מטלטלין אותו אלא למקום שמתרין להוציא לשם. אבל למקום שאסורין להוציא, אין להוציאו כי אם על ידי אינו יהודי (שי"א).


כל דבר מטנף, כגון רעי וקיא צואה, בין של אדם בין של תרנגולים, אם הם בבית או בחצר שיושבים שם בני אדם, מתר להוציאם לאשפה. וכשמוציא גרף של רעי או עביט של מי רגלים, כל זמן שהכלי עדין בידו, מתר להחזירו, כדין כל מקצה שבעודו בידו, מתר לטלטלו להניחו במקום שירצה. אבל לאחר שהניחו מידו, אסור לטלטלו, משום דמאיס טפי (וגרע משאר מקצה מחמת מאוס). ואך כשצריכין לו משום כבוד הבריות, מתר להחזירו (ש"ח)


וכן אם יכול לתת בתוכו מים, שיהיו ראויין לשתית בהמה, יכול להחזירו כך.


מתר לתן כלי תחת הדלף בשבת. ואם נתמלא, שופכו ומחזירו למקומו, והוא שיהא הדלף ראוי לרחיצה. אבל אם המים מאוסים, אסור לתן שם כלי, משום דאין עושין גרף של רעי לכתחלה. ואם עבר ונתנו והוא במקום דמאיס עליו, מתר להוציאו (דין מקצה במקום הפסד גדול, עין לעיל סימן פ"ה סעיף ד'. ודיני מקצה ביום טוב ודין מקצה מחמת מצוה, יבארו אם ירצה השם במקומם).


כלי שלו שהניח עליו בערב שבת דבר מקצה בכונה, והיתה דעתו שיהא מנח שם בהכנסת שבת, נעשה הכלי בסיס לדבר האסור. ואפלו נטל משם המקצה ביום השבת, מכל מקום כיון שהיה מנח שם בין השמשות ונעשה אז הכלי בסיס לדבר האסור, אסור לטלטלו גם אחר כך כל היום, אפלו לצרך גופו ולצרך מקומו.


היה מנח שם בהכנסת שבת גם דבר התר, ונעשה הכלי בסיס לדבר האסור ולדבר המתר, אם הדבר המתר יותר חשוב לו, מתר לטלטלו. ואם הדבר האסור יותר חשוב לו, אסור לטלטלו. ולכן טוב להניח את החלות על השלחן קודם בין השמשות, כדי שיהיו המפה והשלחן בסיס לנרות ולחלות, ויהיו מתרין בטלטול. ואם לא עשאו כן, הרי נעשו המפה והשלחן בסיס לדבר האסור לחוד ואסורין בטלטול


ומכל מקום בדיעבד אם יש צרך גדול, כגון, שנפל נר על השלחן וצריכין לנערו, יש לסמך על הפוסקים דסבירא להו, דלא נעשה בסיס, אלא אם דעתו שתשאר שם המקצה כל יום השבת, והרי המנהג להסיר בשחרית את המנורות על ידי אינו יהודי ולא נעשה בסיס (ובשלחן ערוך של התניא כתוב, דהמפה בלאו הכי לא הוי בסיס, עין שם בסימן שט ס"ט).


היו מעות בכיס התפור בבגדו מתר לטלטל את הבגד, שאין כל הבגד נעשה בסיס אלא הכיס, והכיס בטל לגבי הבגד. אבל אין ללבשו אפלו בביתו, דחישינן שמא יצא בו לרשות הרבים (ואם הוא בדרך ויש לו מעות, עין לעיל סימן ס"ח סעיף י"ב). אבל תבה שבתוך השלחן [מגרה] (שובלאד) ויש מעות בתבה, אסור לטלטל את השלחן, משום דהתבה הוא כלי בפני עצמו ואינה בטלה לגבי השלחן.


לא נעשה בסיס, אלא אם כן המקצה היה מנח שם בין השמשות. אבל אם לא היה שם בין השמשות רק אחר כך הניחו שם, לא נעשה בסיס, ומתר לטלטל את הכלי אפלו בשעה שהמקצה עליו. ולכן מתר לנער את השלחן או את המפה מעצמות וקלפין, כשאין השלחן והמפה נעשו בסיס מכח הנרות, כמו שכתבתי לעיל סעיף ב'.


ולא נעשה בסיס אלא אם הניחו בכונה שיהא מנח שם בין השמשות. אבל אם נשאר שם מחמת שכחה או שנפל מעצמו לשם, לא נעשה בסיס.


ולא נעשה בסיס אלא כלי שלו. אבל אם הניח דבר מקצה על כלי של אחר, לא נעשה בסיס, דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו בדלא ניחא ליה לחבריה.


יש דברים שהן אסורין בשבת, אף על פי שאינן דומין למלאכה ואינם מביאין לידי מלאכה. ומפני מה נאסרו. משום שנאמר, אם תשיב משבת רגליך עשות חפצך ביום קדשי וגו', וכבדתו מעשות דרכיך ממצוא חפצך ודבר דבר. מהא דכתיב, "וכבדתו מעשות דרכיך" דרשו רבותינו זכרונם לברכה, שלא יהא הלוכך בשבת כהלוכך בחל. לפיכך אסור לרוץ בשבת


לפיכך אסור לרוץ בשבת. אבל לדבר מצוה, מתר לרוץ, (מדכתיב דרכיך, משמע, דרכיך אסורים, אבל דרכי שמים מתרין) ומצוה לרוץ (עין לעיל סימן י"ב סעיף יא) (סימן צ' ש"א).


ומהא דכתיב, ממצוא חפצך, דרשו רבותינו זכרונם לברכה, חפציך אסורים, אפלו אינך עושה מלאכה, כגון שהוא מעין בנכסיו, מה הם צריכין למחר, גם זאת אסור. וכן אסור לטיל בעיר כדי למצוא סוס או ספינה או קרון לשכרם אחר השבת, אם נכר הדבר שהולך בשביל כך. אבל לשמור חפציו או חפצי חברו, מתר.


אסור להחשיך על התחום, דהינו לילך בשבת עד סוף התחום או פחות ולהתעכב שם עד שתחשך כדי למהר דרכו לילך משם והלאה, שכיון שהולך משם והלאה במוצאי שבת, נכר הדבר שעקר הלוכו היה בשביל כך. ודוקא כשמחשיך שם, כדי לילך ולעשות דבר שאי אפשר בשום אפן לעשותו בשבת, כגון לשכור פועלים או לתלוש פרות או להביא פרות המקצין, שאין שום התר לעשות דברים אלו בשבת


אבל מתר להחשיך על התחום כדי להביא בהמתו, כיון שאם היו בתים עד שם קרובים זה לזה שבעים אמה, היה מתר להביאם גם בשבת. וכן להביא פרות התלושין שאינן מקצין, מתר, כיון שאם היו מחצות מקיפות כל הדרך, היה מתר, גם בשבת, וכל כיוצא בזה


וכן מתר לילך בשבת תוך התחום אל הגנה, לתלוש שם פרות במוצאי שבת, משום דאינו נכר שהלך בשביל זה, אלא הרואים יאמרו שהלך לטיל או לבקש בהמתו שנאבדה לו, ואחר כך כשהיה שם, נמלך ונשאר עד הלילה כדי לתלוש פרותיו (ש"ו ש"ז).


ומהא דכתיב, ודבר דבר, דרשו רבותינו זכרונם לברכה, שלא יהא דבורך של שבת כדבורך של חל. הלכך אסור לומר: דבר פלוני אעשה למחר, או סחורה פלונית אקנה למחר. והינו דבר שהיום אי אפשר לעשותו בשום אפן. אבל דבר שהיה איזה צד לעשותו היום, אף על פי שעתה אין זה הצד, מתר (כמו שכתבתי בסעיף ג). ולכן מתר לומר, למקום פלוני אלך למחר, רק שלא יאמר לשון המשמע שילך בקרון, וגם לא ירבה לדבר בזה. ואפלו בשיחת דברים בטלים, אסור להרבות


ואסור לספר בשבת דבר של צער. אסור לאדם לחשב חשבונות בפיו בשבת, בין חשבון שעתיד להיות בין חשבון שכבר עבר, אלא שצריך לו עדין לידע אותו, כגון כך וכך הוצאתי על בנין פלוני לשכר פועלים, ועדין נשאר בידו משכר הפועלים, שצריך הוא לדעת את החשבון, אסור. אבל חשבונות שאין לו בהם צרך, מתר לחשבן, ובלבד שלא ירבה בהם, שאסור להרבות בשיחה בטלה בשבת, כמו שכתבתי לעיל.


מדכתיב חפצך למדו רבותינו זכרונם לברכה, דאין אסורין אלא חפצי האדם, אבל חפצי שמים מתרין. לפיכך מחשיכין על התחום משום צרכי מצוה, וכן מתר לפקח על עסקי רבים בשבת, כגון לילך לשלטון, או לבית ועד השרים לדבר בשבילם, שצרכי הרבים הם כמו חפצי שמים. וכן מתר לדבר עם מלמד אודות תינוק, אם ירצה לקחתו ללמדו ספר או אפלו אמנות, שזוהי גם כן מצוה, שאם לא תהא לו אמנות לפרנס את עצמו, ילסטם את הבריות


אבל אסור לשכור את המלמד בשבת, כי השכירות היא שבות גמורה, ולא התרה אפלו בשביל מצוה, ורק מה שאינו אסור אלא מפני ממצא חפצך ודבר דבר, זה התר בשביל מצוה. ומתר להכריז על אבדה בשבת, שהשבת אבדה מצוה היא.


מדכתיב ודבר דבר, למדו רבותינו זכרונם לברכה, דדוקא דבור אסור. אבל הרהור, מתר. ולכן הרהור בעסקיו מתר. ומכל מקום משום ענג שבת, מצוה שלא יחשב בהם כלל, ויהא בעיניו כאלו כל מלאכתו עשויה. וזהו שכתוב, ששת ימים תעבד ועשית כל מלאכתך, והרי אין אדם יכול לעשות כל מלאכתו בשבוע אחד. אלא יראה האדם בכל שבת כאלו מלאכתו עשויה, ואין לך ענג גדול מזה (ש"ו). ומכל שכן שלא יהרהר בדבר שגורם לו טרדה או דאגה.


מתר לומר לפועל, הנראה בעיניך שתוכל לעמוד עמי לערב, אף על פי שמתוך כך מבין שצריך לו לערב לשכרו למלאכה, לפי שלא נאסר אלא דבור מפרש. אבל לא יאמר לו, היה נכון עמי לערב, שזהו כמדבר בפרוש שרוצה לשכרו (ש"ז).


השוכר את הפועל לשמר לו איזה דבר, אסור להפועל לקח שכר שבת בפני עצמו. אבל אם היה משכר לשבוע או לחדש, מתר לטול בהבלעה גם שכר שבת (ועין לעיל סימן ע"ג) (ש"ו).


אסור לתן מתנה לחברו, אלא דבר שהוא לצרך שבת. וכן אסור לתן משכון לחברו, אלא אם כן הוא לצרך מצוה או לצרך שבת. ולא יאמר לו הילך משכון, אלא נותן סתם.


שטרי הדיוטות, דהינו שטרי חובות וחשבונות ואגרות של שאלת שלום, אסור אפלו לעין בהם בלי קריאה (בפיו), ואף על פי שאינו אלא מהרהר, מכל מקום אסור. ולא אמרו דהרהור מתר, אלא כשאינו נכר שמהרהר בחפצים האסורים. אבל כאן שנכר לכל שמהרהר בחפצים האסורים, הרי זה בכלל אסור ממצוא חפצך. ומי שנשתלחה לו אגרת ואינו יודע מה כתוב בה, מתר לעין בה, כי שמא יש בה דבר שצריך לו לגופו, אבל לא יקרא בפיו


ואם יודע שאינו רק מעניני משא ומתן, אסור אפלו לעין בה, וגם אסור בטלטול משום מקצה.


כתל או טבלא שיש בו איזה צורות או דיוקנאות (פאטרעטן) וכתוב תחתיהן, זו צורת פלוני וזה דיוקן פלוני, אסור לקרות כתב זה בשבת. ואפלו לעין בו בלי קריאה, אסור. וכן ספרי מלחמות וספרי דברי הימים של מלכי אמות העולם, וכן מליצות ומשלים של שיחת חלין, כגון ספר עמנואל, ומכל שכן דברי חשק, אסור לקרותן בשבת, ואפלו לעין בהם בלי קריאה בפיו. ואף בחל אסור משום מושב לצים, אפלו הם כתובים בלשון הקדש


ובדברי חשק יש עוד אסור, שמגרה יצר הרע בעצמו. אבל אותן ספרי דברי הימים, שיוצאים מהם עניני מוסר ויראת שמים, כגון ספר יוסיפון וכיוצא בו, אפלו כתובים בלשון לעז, מתר לקרותם אפלו בשבת. ומכל מקום אין ראוי להרבות בהם.


אסור למדד בשבת איזה דבר אם הוא לצרך, אלא אם כן הוא לצרך מצוה.


במקום פסדא מתר לדבר בצרכיו, בין עם ישראל בין עם אינו יהודי.


כל דבר שהישראל אסור לעשותו, אסור לומר לאינו יהודי לעשותו, דאמירה לאינו יהודי הוי שבות. ואפלו לרמוז לו לעשותו, אסור. ואפלו לומר לו קדם שבת שיעשה בשבת, גם כן אסור. וכן אסור לומר לאינו יהודי בשבת שיעשה לאחר שבת. ודבר זה אינו משום שבות, כיון דהמלאכה נעשית בשעת התר, אלא אסור משום ממצוא חפצך. ולכן לצרך מצוה מתר (ש"ו ש"ז).


אפלו אם הנכרי בא מעצמו לעשות איזה מלאכה בשביל ישראל, צריך הישראל למחות בו. ולכן אינו יהודי שרוצה להסיר הפחם מנרות של ישראל כדי שידליקו יפה, צריכין למחות בו.


אם רואה אדם שיוכל לבוא לידי הפסד, כגון שנתרועעה לו חבית של יין וכדומה, מתר לקרות לנכרי לשם, אף על פי שיודע שהנכרי בודאי יתקנו, ואפלו במלאכה גמורה, ובלבד שיזהר הישראל שלא לומר לו שום רמז צווי לתקן. אבל מתר לומר לפניו, כל מי שיציל הפסד זה, לא יפסיד שכרו. ואין לעשות זאת אלא במקום הפסד מרבה (ש"ז).


דבר שאינו מלאכה גמורה ואינו אסור אלא משום שבות, אם הוא צרך מצוה או במקצת חולי, מתר לומר לאינו יהודי לעשותו. ומזה נהגו לשלוח אינו יהודי בשבת להביא שכר או שאר דבר לצרך שבת אף במקום שאין ערוב. ואין להתיר אלא בשעת הדחק, שאין לו מה לשתות. אבל בשביל תענוג בעלמא, אין להתיר. ולומר לאינו יהודי להביא מחוץ לתחום, אפלו בדיעבד אסור בשבת מה שהביא. ויש אומרים, דהוא הדין במקום הפסד, כגון לטלטל סחורה הנפסדת מן הגשמים, מתר על ידי אינו יהודי


ויש לסמוך על דבריהם במקום הפסד גדול (ש"ז שכ"ה ובנ"א).


בעת הקר, מתר לומר לגוי להסיק את התנור, משום דהכל חולים אצל הצנה. אבל אם אינו מכרח כל כך, אין לעשות זאת. וגם אסור להניח לאינו יהודי שיסיק את התנור בשבת אחר חצות היום כדי שיהא חם בלילה (רע"ו).


אסור לשלוח אינו יהודי חוץ לתחום בשביל קרובי המת או בשביל ספדן, (ועין לקמן סימן קצ"ג סעיף ח')


נכרי המביא תבואה לישראל בחובו והישראל נותן לו את המפתח לאוצרו, והאינו יהודי מודד ומונה לשם, מתר, משום דהאינו יהודי במלאכת עצמו הוא עוסק, כי אין התבואה של ישראל עד לאחר המדידה. והישראל מתר לו לעמד שם, שלא יטעה אותו, ובלבד שלא ידבר עמו כלל מן העסק. אבל אם הביאו לו תבואה שלו, אסור לומר להם לפנותה מן העגלות לתוך אוצרו. ואפלו אם מעצמם רוצים לפנותה, צריך למחות בהם (רמ"ד ש"ז).


נכרי העושה גבינה מחלב שלו והישראל רואה את החליבה והגבון, כדי שתהא מתרת לישראל ויוכל לקנתה לאחר שבת, אף על פי שהנכרי מכון בשביל הישראל למכרה לו, הרי זה מתר, כיון שהגבינה עדין של הנכרי היא ולטובת עצמו הוא עושה. ומתר לישראל אפלו לומר לו שיעשה ואפלו בשבת, שמתר לומר לנכרי עשה מלאכתך, אפלו מגיע מזה רוח לישראל.


אינו יהודי שקנה סחורה מישראל ובא בשבת לקחתה, אם אפשר יש למנעו.


מי שיש לו יארצייט (יום זכרון הוריו) בשבת ושכח להדליק נר של יארצייט, יכול לומר לאינו יהודי בין השמשות שידליק, אבל לא בשבת (מג"א סימן רס"א סק"ו).


מי שיש לו מחוש בעלמא והוא מתחזק והולך כמו בריא, אסור לעשות לו שום רפואה, אפלו בדבר שאין בו משום מלאכה, ואפלו לסוך בשמן, בין בעצמו בין על ידי אחרים, ואפלו על ידי אינו יהודי.


כל אכלים ומשקין שהם מאכל בריאים, מתר לאכלן ולשתותן לרפואה, אף על פי שהם קשים לקצת דברים ומוכחא מלתא דלרפואה עביד, אפלו הכי שרי. וכל שאינו מאכל ומשקה בריאים, אסור לאכלו ולשתותו לרפואה. מתר לאכול שרפים מתוקים (מיצים סמיכים) (זעפטל) ולגמוע ביצה חיה כדי להנעים את הקול, ואין בו משום רפואה, כיון שאין לו מכה בגרונו.


החושש בשניו במחוש בעלמא ואין לו צער גדול (ועין בסימן שאחר זה סעיף ד) לא יגמע בהן חמץ או שאר משקה לרפואה ויפלוט את המשקה, אלא מגמע ובולע או טובל בו פת ואוכלו כדרכו. וכן החושש בגרונו לא יערערנו באיזה משקה, אלא בולע. ואם נתרפא, נתרפא (שכ"ח).


החושש במתניו וכדומה, וכן מי שיש לו חטטין בראשו, במדינות אלו, כיון שאין נוהגין לסוך בשמן, כי אם לרפואה, אסור לסוך בשבת, משום דמוכחא מלתא דלרפואה קעביד.


הגונח מכאב לב שרפואתו לינוק בפיו מן העז, מתר לו לינוק בשבת, (משום דיניקה, הוי מפרק כלאחר יד, ומשום צערא דחלי, לא גזרו רבנן) (שכח).


החושש במעיו, מתר לתן עליהם כוס שערו ממנו חמין, אף על פי שעדין יש בו הבל (ועין לעיל סימן לג סעיף יב). וכן מתר להחם בגדים ולהניח עליו.


מי שנגפה ידו או רגלו, צומתה ביין כדי להעמיד הדם, אבל לא בחמץ, מפני שהוא חזק ויש בו משום רפואה. ואם הוא מענג, אף היין לו כמו החמץ, ואסור. ואם הוא על גב היד או גב הרגל או שנעשה על ידי ברזל, מתר לרפאת בכל דבר, כדלקמן סימן צ"ב סעיף ה'.


יש לו איזה מחוש בעיניו, לא יתן עליהם רק תפל. (פרוש רק שבפיו בעוד שלא טעם כלום) דמוכחא מלתא דלרפואה, אבל מי שאינו יכול לפתח עיניו, מתר ללחלחן ברק תפל, כי אין זאת לרפואה, אלא לפתח העינים קמכון.


מי שמצטער מרב המאכל שאכל, מתר לתחב אצבעו לתוך גרונו כדי שיקיא.


מכה שאין בה סכנה, לא יניח עליה רטיה, אפלו עשאה מאתמול, ולא כל דבר שהוא משום רפואה, אפלו עלה אם חתיכת בגד יבש וישן, שהוא מרפא גם כן. אבל נותן עליה איזה דבר לשמרה שלא תסרט. היתה עליה רטיה מאתמול, מגלה קצתה ומקנח פי המכה וחוזר ומגלה קצתה השניה ומקנחה, ורטיה עצמה לא יקנח, מפני שהוא ממרח. נפלה הרטיה מעל גבי המכה על גבי הקרקע לא יחזירנה. נפלה על גבי כלי, יחזירנה


ואם מצטער הרבה, מתר לומר לאינו יהודי להחזירה. אבל אסור לומר לאינו יהודי לעשות רטיה בשבת, כי מרוח הרטיה הוא אסור דאוריתא ואסור אפלו על ידי אינו יהודי, אם לא כשחלה כל גופו. (כדלקמן סעיף ט"ז)


אסור להניח בגד על מכה שיוצא ממנה דם, מפני שהדם יצבע אותו, ומכל שכן בגד אדם, שהוא מתקנו. וגם אסור לדחוק במכה להוציא את הדם. אלא כיצד עושה. רוחץ במים או ביין להעביר הדם, ואחר כך יכרך עליה סמרטוט. ואם אין הדם פוסק על ידי רחיצה, יניח שמה קורי עכביש ויכרך עליה סמרטוט. אך יש מפקפקים בזה, משום דקורי עכביש מרפאים, על כן אם אפשר, יש לעשות על ידי אינו יהודי (שכ"ח).


הפותח מרסא כדי להרחיב פי המכה, כדרך שהרופאים עושים, שהם מתכונים לרפואה להרחיב פי המכה, הרי זה חיב, שזו היא מלאכת הרופא. ואם פתחה רק כדי להוציא ממנה את הלחה שמצערתו, ואינו חושש אם תחזור ותסתם מיד, הרי זה מתר משום צערו. ודוקא לנקבה על ידי מחט וכדומה אבל לא בצפרניו, משום דתולש קצת מעור המרסא, ויש בזה חיוב


וגם על ידי מחט וכדומה, כיון שיש לחוש, שמא יתכון שתשאר פתוחה, כדי שתוציא לחה גם אחר כך על כן אם אפשר יש לעשות על ידי נכרי.


מי שיש לו נקב בזרוע שקורין "אפטורא" (פונטינעללע, אימפעראטור), אם נסתם הנקב קצת, אסור לתן לתוכו קטנית שיפתח, דהא כונתו שישאר פתוח. ורטיה (שנעשית מאתמול) מתר לתן על האפטורא שהיא רק לשמרו. אך אם יודע שהרטיה מוציאה לחה או דם, אסור. וכן אם בא לקנחה, אם יודע שעל ידי הקנוח יצא דם או לחה, אסור לקנחה, (ולא דמי לפותח מרסא, דהתם במרסא, הלחה והדם כנוס ועומד בפני עצמו ואינו עושה חבורה


אבל כאן שהלחה והדם מבלעים בבשר, אם מוציאם עושה חבורה).


מכה שנתרפאה, נותנין עליה רטיה שעשאה מאתמול, שאינה אלא לשמרה. ומתר להסיר גלדי מכה.


נתחב לו קוץ, מתר להוציאו במחט, ובלבד שיזהר שלא יוציא דם, דעביד חבורה.


חולה שנפל מחמת חליו למשכב ואין בו סכנה, או שיש לו מחוש שמצטער וחלה ממנו כל גופו, שאז אף על פי שהוא הולך, כנפל למשכב דמי, אומרים לאינו יהודי לעשות לו רפואה ולבשל בשבילו. ומתר לו לאכול בשבת בשולי אינו יהודי, כיון שהתר לו היום הבשול על ידי אינו יהודי (ועין לעיל סימן ל"ח סעיף ט').


ומתר לו לאכל ולשתות סמי רפואה, וכן לעשות לו איזה רפואה, בין הוא בעצמו בין אחרים, ובלבד שלא יהא בדבר איזה אסור מלאכה, אפלו אסור דרבנן. אבל כל שיש בו אפלו אסור דרבנן, אסור לעשותו כי אם על ידי אינו יהודי. ואם אין אינו יהודי, יש להתיר לעשות על ידי ישראל אסור דרבנן על ידי שנוי (שכ"ח).


רופא אינו יהודי שהוא מצמיח [מרכיב] אבעבועות (בלאטרן אומפפען) לילדים אם יכול הישראל לפיסו בממון שיעשה לאחר השבת יעשה כן. ואם לאו, וצריכין לעשות בשבת, אל יחזיק ישראל אז את הילד, אלא אינו יהודי יחזיקו (כן כתוב בספר תשובה מאהבה).


דחויה היא שבת אצל סכנת נפשות, כמו שאר כל המצות שבתורה. לכן חולה שיש בו סכנה והוא אדם כשר, ואף על פי שלפעמים עושה עברה לתאבון (עין יו"ד סימן קנ"ח וחו"מ סימן תכ"ה). ואפלו הוא תינוק בן יומו, מצוה לחלל עליו את השבת. ואם החולה אינו רוצה, כופין אותו על כך. ועון גדול הוא בידו להיות חסיד שוטה, שלא להתרפא בשביל איזה אסור, ועליו נאמר ואך את דמכם לנפשותיכם אדרש. והזריז לחלל ; בשביל חולה שיש בו סכנה, הרי זה משבח


ואפלו יש אינו יהודי לפנינו, משתדלין לעשות על ידי ישראל. וכל מי שחלל שבת בשביל חולה שיש בו סכנה, אף על פי שלא הצרך לו, הרי זה יש לו שכר, כגון שאמר הרופא, חולה זה צריך גרוגרת אחת, ורצו תשעה אנשים ותלש כל אחד גרוגרת והביא, כלם יש להם שכר טוב מאת ה' יתברך שמו, אפלו הבריא החולה בראשונה


וכן בשביל כל פקוחנפש, ואפלו ספק פקוח נפש, מצוה לחלל עליו את השבת, ולעשות בשבילו כל אסורי דאוריתא, שאין לך דבר שעומד בפני פקוח נפש, כי לא נתנה התורה אלא למען החיים, שנאמר אשר יעשה אותם האדם וחי בהם, ולא שימות בהם, חוץ מעבודה זרה גלוי עריות ושפיכת דמים, שהם ביהרג ואל יעבר (סימן שכח שכט, וביו"ד סימן קנז).


כל אדם שהוא אומר, מכיר אני באותו חולה שהוא מסכן, אם אין שם רופא ממחה שמכחישו, נאמן ומחללין עליו את השבת. ואפלו אינו אומר בברור, אלא אומר שנראה לו, שצריכין לחלל עליו את השבת, שומעין לו ומחללין עליו, משום דספק נפשות, להקל. אם רופא אחד אומר שהוא מסכן ושהוא צריך לרפואה פלונית, ורופא אחד אומר שאינו צריך, או שהחולה אומר שאינו צריך, שומעין להרופא שאומר שהוא צריך


ואם החולה אומר שהוא צריך לרפואה פלונית, והרופא אומר שאינו צריך, שומעין לחולה. אך אם הרופא אומר שרפואה זו תזיקהו, שומעין לרופא.


אם רופא בקי, אפלו הוא אינו יהודי, או שאר מבין אומר, שאף על פי שעתה עדין אין החולה בסכנה, מכל מקום אם לא יעשו לו רפואה זאת, אפשר שתכבד עליו החלי ויכול לבא לידי סכנה, אפלו החולה אומר שאינו צריך, שומעין לרופא ומחללין את השבת. ואם הרופא אומר, שאם לא יעשו לו רפואה זאת ודאי ימות, ואם יעשו לו יכול להית שיחיה, מחללין גם כן את השבת. עין עוד בסימן קל"ג מן סעיף י"ג עד סעיף י"ח (שכ"ח שכ"ט תרי"ח).


כל מכה שבפנים הגוף, דהינו מן השפה ולפנים וגם השנים בכלל, והינו קלקול שמחמת מכה או בועה וכיוצא בזה, מחללין עליו את השבת ואינו צריך אמד, שאפלו אין שם בקיאים וחולה אינו אומר כלום, עושין לו כל מה שרגילים לעשות בחל. אבל כשיודעים ומכירים באותו חלי שממתין ואינו צריך לחלול שבת אין מחללין. מחושים אינן נקראין מכה. ומי שחושש בשנו ומצטער עליה מאד עד שחלה ממנה כל גופו, מתר לומר לאינו יהודי שיוציאה.


מכה שעל גב היד ושעל גב הרגל, וכן על כל מכה שנעשתה מחמת ברזל, ועל שחין שבפי הטבעת, וכן מי שבלע עלוקה או שנשכו כלב שוטה או אחד מזוחלי עפר, אפלו ספק אם ממית אם לאו, וכן מי שיש בו קדחת חזק ביותר, מחללין עליו את השבת. אבל על קדחת המצויה, אין מחללין, אלא עושין על ידי אינו יהודי.


מי שאחזו דם, מקיזין אותו מיד. וכל שהקיז דם ונצטנן, עושין לו מדורה להתחמם אפלו בתקופת תמוז.


החושש בשתי עיניו או שהיה באחת מהן ציר או שהיו שותתות או שהיה דם שותות או שאר דבר שהוא סכנה לעין, מחללין עליו את השבת.


חולה שיש בו סכנה שצריך לבשר, ויש כאן בשר אסור, שוחטין עבורו ואין מאכילין אותו בשר אסור, משום דחישינן, שמא כשיתודע לו שהאכילו אותו בשר אסור, יקוץ בו. אבל במקום דלכא למיחש לשמא יקוץ בו, כגון שהוא קטן או שדעתו מטרפת, מאכילין אותו בשר אסור ואין שוחטין עבורו בשבת (שכ"ח).


המבשל בשבת בשביל חולה, אסור לבריא לאכלו בשבת, אבל למוצאי שבת מתר מיד גם לבריא אם בשלו ישראל, ועין לעיל סימן לח סעיף ט (שיח).


מי שרוצים לאנס אותו שיעבר עברה לפי שעה, אפלו היא עברה חמורה, אין מחללין עליו שבת, כדי להצילו מן העברה. אבל אם רוצים לאנס אותו להמיר את הדת ולהוציאו מכלל ישראל אפלו הוא קטן או קטנה החיוב הוא על כל מי שבידו להשתדל להצילו, אפלו צריך לחלל שבת באסורי דאוריתא, כמו שמחיבין לחלל שבת בשביל חולה שיש בו סכנה, דכתיב ושמרו בני ישראל את השבת, אמרה תורה, חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה


ואפלו אם הוא ספק אם תועיל ההשתדלות או לא, מכל מקום חיבין לחלל שבת להשתדל בכל מה דאפשר, כמו שמחללין בשביל ספק פקוח נפש. אבל מי שפשע ורוצה להמיר, אין מחללין עליו את השבת באסור דאוריתא, דכיון שפשע, אין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך. ומכל מקום באסור דרבנן, כגון ללכת חוץ לתחום ולרכוב על גבי סוס או לילך בעגלה, וכן לטלטל מעות וכדומה, יש מתירין לחלל בשביל להצילו (ש"ו).


מיד כשהתחלה האשה להרגיש סימני לדה, אפלו היא מספקת, קוראין לה מילדת אפלו ממקום רחוק כמה פרסאות.


יולדת הרי היא כחולה שיש בו סכנה, ומחללין עליה את השבת לכל מה שהיא צריכה. אך אם אפשר לעשות על ידי שנוי או על ידי אינו יהודי, עושין. ונקראת יולדת משתשב על המשבר או משעה שהדם שותת ויורד, או שאין בה כח ללכת בעצמה. גם המפלת לאחר ארבעים יום מטבילתה דינה כיולדת.


כל שלשה ימים הראשונים, אפלו אומרת שאינה צריכה, מחללין עליה את השבת. ואחר כך אם אין בה חלי אחר, רק צער הלידה, עד שבעה ימים, אם אומרת צריכה אני, מחללין עליה. ואם אומרת שאינה צריכה, אין מחללין. מונין ימים אלו מיום הלדה ולא מעת לעת, כגון אם ילדה ביום רביעי לעת ערב, הרי היא ביום שבת לאחר שלשה. ואם ילדה בשבת לעת ערב, הרי היא בשבת הבאה לאחר שבעה. ואם יש קצת חשש סכנה, שהאשה חלושה בטבעה, המקל למנות ימים אלו מעת לעת לא הפסיד.


לאחר שבעה ימים, אפלו אומרת צריכה אני, אין מחללין עליה, אלא הרי היא עד שלשים יום כחולה שאין בו סכנה ועושין כל צרכיה על ידי אינו יהודי. אבל להסיק עבורה, מתר אפלו ישראל (כשלא נמצא אינו יהודי בנקל), ואפלו בתקופת תמוז, משום דיולדת כל שלשים יום מסכנת היא בצנה.


הולד שנולד, מרחיצין אותו וחותכין את טבורו, ומישרין אבריו, ועושין לו כל צרכיו. אך אם אינו בן קימא, כגון שנולד לשמונה חדשים, אסורין לטלטלו, אלא אמו שוחה עליו ומניקתו, מפני צער החלב המצער אותה (של).


שני ישראלים או יותר הדרים בחצר אחת, כל אחד בחדר בפני עצמו, אסור לטלטל לא מן הבתים לחצר, ולא מן החצר לבתים ולא מבית לבית. ואפלו בלא דרך החצר, כגון שיש פתח או חלון בין ביתו של זה לביתו של זה, אסורין לטלטל דרך שם (עין מגן אברהם סימן שס"ו סעיף קטן א). ומצוה עליהם לעשות ערובי חצרות, שלא יבאו לידי מכשול (שס"ו).


שתי חצרות שיש ביניהם פתח, אם רוצים, עושים כל בני חצר ערוב אחד בפני עצמם, ומתרים כל בני החצר לטלטל בחצר שלהם. אבל אסורים לטלטל מחצר לחצר כלים ששבתו בבית. ואם רוצים, עושים כל הדרים בשתי חצרות, ערוב אחד, כדי שיהיו מתרין לטלטל גם מחצר לחצר אפלו כלים ששבתו בבית


ואם יש בין החצרות אפלו רק חלון שהוא לכל הפחות רחב ארבעה טפחים וגבוה ארבעה טפחים והוא בתוך עשרה טפחים סמוך לארץ ואין בו סריגה, גם כן יכולין לערב ביחד. אבל בפחות מזה, אין יכולין לערב ביחד. ואם יש חלון בין שני בתים, אפלו הוא גבוה למעלה מעשרה טפחים, יכולין לערב ביחד (משום דביתא כמאן דמליא דמי) (שעב).


שתי חצרות זו לפנים מזו, ובני החצר הפנימית אין להם דרך אל הרחוב, רק דרך החצר החיצונה, שיש פתח בין החצרות ודרך שם הולכין אם רוצים, מערבים ערוב אחד ביחד. אם לא ערבו ביחד, אם בני הפנימית לבדם ערבו, הם מתרים לטלטל בחצר שלהם, ובני החיצונה אסורים. ואם בני הפנימית לא ערבו אלא בני החיצונה לבדם ערבו, לא מהני להם הערוב, כי מאחר שבני הפנימית יש להם דריסת הרגל דרך החצר החיצונה, הם אוסרים עליהם


וזהו דוקא אם בני הפנימית לא ערבו, דאז כיון שהם אוסרים זה על זה במקומם, דהוי ליה רגל האסורה במקומה. ורגל האסורה במקומה, אוסרת גם במקום אחר. אבל אם ערבו גם הם בפני עצמם, שאז מתרים לטלטל במקומם, והוי לה רגל המתרת במקומה, אינם אוסרים גם על החיצונה. וכן אם בפנימית אינו דר רק ישראל אחד, שאינו אסור במקומו, גם על החיצונה אינו אוסר


ואם בפנימית דרים שנים ולא ערבו, אף על פי שבחיצונה אינו דר אלא אחד, כיון דהוי לה רגל האסורה במקומה, אוסרים גם על היחיד.


בתים הבנויים בעליה (שטאק) ולפניהם מרפסת (גאניג) שממנה יורדים במדרגות לתוך החצר ומחצר לרשות הרבים, דינם גם כן כשתי חצרות זו לפנים מזו, והמרפסת היא כמו חצר פנימית (שע"ה).


בית שיש בו שתי דירות, דהינו שיש פרוזדור (פארהויז, קיכע) אשר דרך זה נכנסים לדירה זו וגם לדירה זו, ודרים בשתי הדירות שני בעלי בתים, אסורים להוציא אפלו מבית לפרוזדור. וכן אפלו בדירה אחת שהיא חלוקה לשני חדרים ודרים בהם שנים, אף על פי שהפנימי אין לו פתח אלא להחיצון ומן החיצון יוצאין לחצר, מכל מקום אסורין לטלטל אפלו מחדר לחדר עד שיעשו ערוב


(ואם שני הבתים או הדירות שיכים לאיש אחד והוא השכיר דירה לחברו ויש לו גם כן שם תפיסת יד, עין בזה בשלחן ערוך סימן ש"ע, ובחיי אדם כלל עג סימן ג' וסימן ד')


כיצד עושין את הערוב (מן המבחר). אחד מבעלי הבתים שבחצר, לוקח בערב שבת ככר אחד שלם משלו, ומזכה אותו על ידי אחר לכל הדרים בחצר, דהינו שאומר לאחר בלשון שהוא מבין ענין זה: קח ככר זה וזכה בו בשביל כל הישראלים הדרים בחצר זה (או בחצרות אלו). ולוקח זה את הככר ומגביהו טפח


והמערב לוקחו ממנו ומברך ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם אשר קדשנו במצותיו וצונו על מצות ערוב, ואומר בהדין ערובא יהא שרי לנא לאפוקי ולעיולי מן הבתים לחצר ומן החצר לבתים ומבית לבית, לכל ישראל הדרים בבתים שבחצר הזאת. וכיון שכלם זכו בככר זה, ובכניסת שבת הוא מנח בבית הזה של המערב, נחשבים כאלו כלם דרו בבית הזה, ולכן מתרים לטלטל מהבתים לחצר ומהחצר לבתים ובכל החצר.


צריך לזכות דוקא על ידי אחר. ולכן לא יזכה על ידי בנו ובתו הקטנים אף על פי שאינם סמוכים על שלחנו, משום דידם כידו. אבל על ידי קטן אחר, יכול לזכות (דבמידי דרבנן, קטן זוכה לאחרים). ואם אפשר, לא יזכה על ידי אשתו, שמעלה לה מזונות, וגם לא על ידי בנו ובתו הגדולים אם הם סמוכים על שלחנו, משום דיש אומרים, דגם אלו נחשבים כידו. ומכל מקום בדלית ליה איש אחר יכול לזכות על ידיהן


ואם הבן נשא אשה, אף על פי שסמוך על שלחן אביו, לכלי עלמא יכול לזכות על ידו (שס"ו).


כמה הוא שעור הערוב. בזמן שהם שמונה עשר בעלי בתים או פחות, שעורו כגרוגרת (שהיא כמו שליש ביצה) לכל אחד, חוץ מזה שהוא עושה את הערוב ומניחו בתוך ביתו (כי הוא אינו צריך לתן פת, כיון שבלאו הכי הוא דר שם) ואם הם יותר משמונה עשר, אפלו הם אלף, שעורו מזון שתי סעודות, שהם שמונה עשרה גרוגרות, שהן כמו שש ביצים. ויש אומרים שהם כמו שמונה ביצים, (ולפי זה כגרוגרת, הוא כשליש ותשיעית ביצה) (שס"ח).


צריך שלא יקפיד על הערוב אם יאכלנו חברו. ואם מקפיד עליו, אינו ערוב. לכן צריך לזהר שלא לערב בדבר שהכין לצרך שבת (שס"ו).


הערוב צריך להיות מנח במקום שכל אחד מן בעלי הבתים שנעשה בשבילם, יכול לבוא שמה בין השמשות. ולכן אם היה שם או בשכונה מת, רחמנא ליצלן, ואחד מן בעלי הבתים הוא כהן ולא היה יכול לבא בין השמשות אל הערוב, בטל הערוב (עין פרמ"ג משבצות סוף סימן שס"ו).


יש לעשות ערובי חצרות בכל ערב שבת, ובשבת יבצע עליו, כדלקמן סימן ק"ב סעיף ב, (כי אינו צריך להיות קים רק בכנסת שבת). אך אם יש לחוש פן ישכח פעם אחת, יכול לערב בככר אחד לכל השבתות שעד הפסח. וכשאומר בהדין וכו' יסים בכל השבתות שעד הפסח הבא עלינו לטובה. וצריך שיעשה הככר, דק ואפוי היטב שלא יתקלקל. ולשבת שבתוך הפסח, יעשה הערוב במצה כשרה (שס"ח שצ"ג).


אין עושין ערובי חצרות ביום טוב. ואם חל יום טוב בערב שבת, צריכין לעשותו בערב יום טוב.


מי שאוכל במקום אחד וישן במקום אחר, מקום אכילתו היא העקר לענין זה, ושם הוא אוסר אם אוכל שם משלו בחדר מיחד. אבל במקום שהוא ישן, אינו אוסר.


המתארח בחצר, יש אומרים, דאפלו נתארח בבית בפני עצמו, אם לא נתארח דרך קבע אלא לשלשים יום או לפחות מזה, אינו אוסר על בני החצר, וכלם מתרין לטלטל, בין מבתי בעלי הבתים בין מבית האורח, ואפלו אם האורחים רבים, ובעל הבית אחד. ודוקא בדאכא בעל הבית קבוע, אפלו הוא אינו יהודי (עין יד אפרים), דאז האורחים בטלים לגבה. אבל אם כלם הם אורחים, אוסרין זה על זה אם יש לכל אחד חדר מיחד לאכילה


ואם יש ביניהם אינו יהודי, צריכין לשכור רשותו כדלקמן, ויש אומרים, שאין חלוק בין אורח לבעל הבית, דכל שיש לו חדר מיחד לאכל שם, דינו כבעל הבית (עין בס' אה"ע). וכן יש להחמיר לכתחלה. ויש להם לערב בלא ברכה. ובדיעבד יש לסמך על סברא הראשונה.


ישראל הדר עם אינו יהודי בחצר אחת, אין האינו יהודי אוסר עליו, מתר לטלטל מבית לחצר ומחצר לבית. ואפלו הם שני ישראלים או יותר, רק שהם דרים באפן שהם לא היו צריכין לערוב, כמבאר לעיל סעיף י"ג, אז גם כן אין האינו יהודי אוסר עליהם. אבל אם הם שני ישראלים או יותר שהיו צריכין לערב, אז אם דר שם גם אינו יהודי, הוא אוסר עליהם, ואינם יכולים לערב עד שישכרו ממנו את הרשות. ואם דרים שם שני נכרים או יותר, צריכין לשכור מכל אחד ואחד.


אפלו אם האינו יהודי דר בחצר אחרת, אלא שאין לו דרך לרשות הרבים רק דרך החצר שהישראלים דרים בה, או שהוא דר בעליה, והמדרגות הן לתוך החצר, גם כן אוסר עליהם.


אם החצר היא של ישראל, אלא שהשכיר או השאיל שם דירה לאינו יהודי, אינו אוסר, כי לא השכיר או השאיל לו על דעת שיאסור על בני ישראל, ואפלו אם בעל החצר בעצמו אינו דר שם.


כיצד שוכרין. אומר לו הישראל: השכר לי רשותך במעות אלו. ואינו צריך לפרש לו כדי להתיר הטלטול. אבל אם אמר לו, תן לי רשותך, אף על פי שמפרש לו כדי שאוכל לטלטל בחצר, לא מהני.


יכול לשכור אפלו מאשתו, ואפלו ממשרתו.


שכר את הרשות סתם, מהני לכל זמן שלא חזר בו האינו יהודי והוא דר שם. אבל אם יצא משם אינו יהודי זה ונכנס אחר במקומו, צריכין לשכור מחדש מזה השני. ואם שכר לזמן, ובתוך הזמן השכיר האינו יהודי דירתו לאינו יהודי אחר, די בשכירות הראשון. אבל אם מת או שמכרה לאחר בתוך הזמן, צריך לחזור ולשכור מהיורש או מהלוקח. ואם שכר ממשרתו, אם שכר סתם, לא מהני אלא כל זמן שהמשרת הזה הוא שם


ואם שכר לזמן אפלו נסתלק המשרת, מהני השכירות עד הזמן.


בכל מקום שנתבטלה השכירות וצריכין לחזור ולשכור, צריכין גם כן לעשות ערוב מחדש, דאין ערוב חוזר ונעור.


אם אי אפשר לשכר ממנו את הרשות, יבקש ממנו אחד מן הישראלים שישאיל לו מקום ברשותו המיחד לו להניח שם איזה חפץ, ויניח שם את החפץ, ובזה קונה הישראל את המקום. ואפלו לקח את החפץ משם קדם שבת, מכל מקום כיון שהיה להישראל רשות להניח שם חפצו גם בשבת, נחשב כאלו יש לו שם חלק בדירה, ויכול הישראל הזה להשכיר את הרשות לכל בני החצר.


ישראל מומר או שהוא מחלל שבת בפרהסיא (יש אומרים, אפלו רק באסור דרבנן), הרי הוא כאינו יהודי וצריכין לשכר ממנו רשות (שפ"ה).


בהרבה קהלות מתקנים כל המבואות והרחובות בערובין (דהינו בצורת הפתח וכדומה) ושוכרין רשות מן הנכרי למען יוכלו לטלטל בכל העיר. וצריכין לעשות כל התקונים על ידי רב ממחה ובקי. ובמקומות אלו נוהגין להניח את ערובי החצרות בבית הכנסת (משום דיש לו דין שתף, ואינו צריך דוקא בית דירה) (שס"ו שצ"א).


אבל במקומות שאין העיר מתקנת בערובין, גם כשעושין ערובי חצרות בשביל הדירים שבחצר בית הכנסת, אסור להניח את הערוב בבית הכנסת, אלא צריכין להניחו בבית דירה (עין מחצית השקל סוף סימן שסה בשם חכם צבי).


עיר המתקנת בערובין ונתקלקל הערוב בשבת, אז כל החצרות שהן כתקונן ואין בהן פרצה האוסרת (עין לעיל סימן פ"ב סעיף ד' ה'), אפלו יש בחצר כמה בתים, מתרין לטלטל שם כל אותו השבת. ואף על פי שערוב החצרות הוא ברשות אחרת שנחלקה עתה מחצר זה, מכל מקום מתר, משום דלענין זה אמרינן, שבת כיון דהתרה, התרה. וכיון שיש חשש גדול שלא יכשלו רבים לשאת גם במקום שנאסר, כיון שהרגלו בהתר, על כן אם אפשר לתקנו על ידי אינו יהודי, מתר


ואם נקרע החבל שבצורת הפתח ואפשר שהאינו יהודי יתקנו בעניבה או בקשר אחד ועניבה על גביו, מה טוב.


אם חל יום טוב בערב שבת ונתקלקל אז הערוב, אף על גב דהערוב מועיל גם ליום טוב לענין דברים שאינם לצרך (כדלקמן סימן צ"ח סעיף ל"ד), לא אמרינן, הואיל והתר ליום טוב, התר גם לשבת, משום דיום טוב ושבת, שתי קדשות הן (מג"א סימן שס"ג).


אסור לצאת בשבת וביום טוב ממקום ששבת, יותר מתחום, שהוא שני אלפים אמה. ומקומו של אדם הוא ארבע אמות. והינו אם היה בין השמשות בשדה. אבל אם שבת בתוך העיר, כל העיר היא מקומו. ועבורה של עיר, נחשב גם כן לעיר. ואיזה הוא עבורה. שבעים אמה ושני שלישי אמה, ושיך לעיר אף על פי שאין שם בנין, והוא הנקרא קרפף העיר. וממקום שיכלה, מתחילין למדד תחום שבת.


עיר שהיא מקפת חומה, אפלו היא גדולה מאד, מהלך את כלה ועבורה ומשם תחום שבת. וכן עיר שאינה מקפת חומה והבתים סמוכים זה לזה, כל שאין בין בית לבית יותר מן שבעים אמה ושני שלישים, נחשב חבור, ושיך לעיר, אפלו הוא מהלך כמה ימים. ומבית האחרון, מודדין את הקרפף ותחום שבת.


אין נותנים קרפף אלא לעיר. אבל לבית אחד, אין נותנין קרפף, אלא תכף מקיר הבית וחוצה מתחיל למדד תחום שבת.


היו שתי עירות סמוכות זו לזו, נותנים קרפף לזו וקרפף לזו. ולכן אם אין ביניהן יותר משעור שתי קרפפות, נחשבות שתיהן לעיר אחת.


יש כמה דברים בענין מדידת תחום שבת להקל, ואין לעשות כי אם על ידי בקי (שצ"ו שצ"ז שצ"ח שצ"ט).


הנצרך ללכת בשבת או ביום טוב יותר מתחום שבת, צריך להניח בערב שבת או בערב יום טוב ערובי תחומין. וצריך להניחו בתוך תחום העיר במקום שהיה מתר לו ללכת שם (עין מג"א סימן ת"ח סעיף קטן א'). ובמקום שהניח את הערוב, נחשב לו כאלו הוא דר שם, ולכן יש לו ממקום ההוא שני אלפים אמה לכל צד. וממילא מובן, כי מה שהוא מרויח בצד זה שהוא מניח את הערוב, הוא מפסיד מצד האחר


דרך משל, אם הניח את הערוב בסוף שני אלפים אמה לצד מזרח, אסור לו ללכת כלום לצד מערב, שהרי כבר הוא רחוק ממקום דירתו תחום שבת (ת"ח תט"ז).


כיצד עושין את הערוב. לוקח פת כדי מזון שתי סעודות או לפתן (כגון בצלים או צנון וכדומה), שיש בו שעור לאכלו עם פת, שהיא כדי מזון שתי סעודות חוץ מן המלח ומן המים שאין מערבין בהם, והולך אל המקום שהוא רוצה להניחו, ומברך ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם אשר קדשנו במצותיו וצונו על מצות ערוב. ואומר, בזה הערוב, יהא מתר לי לילך ממקום זה אלפים אמה לכל רוח, וחוזר לביתו


יכול להניח ערוב אחד לכמה שבתות, ובלבד שיניחנו במקום המשתמר, שלא יהא נאבד או נתקלקל (שפ"ו ת"ח תט"ו תט"ז).


יכול לשלוח את הערוב על ידי שליח שיניחהו בשבילו, ויברך השליח ויאמר, בזה הערוב יהא מתר לפלוני לילך וכו'. וצריך שיהא השליח גדול ובר דעת אבל על ידי קטן, אין שולחין. ואפלו לא חזר השליח אל משלחו, יכול לסמך עליו, דחזקה שליח עושה שליחותו (ת"ט).


יכולין לערב בערוב אחד בשביל כמה אנשים, והוא שיהא בערוב שעור לכל אחד ואחד. וצריך לזכות להם על ידי אחר כמו בערובי חצרות (סימן צ"ד סעיף ו' ז'). ואין מערבין ערובי תחומין לאדם אלא לדעתו (עין אורח חיים סימן תי"ד). והמניח, אם הוא שליח לכלם, אומר: יהא מתר לפלוני ולפלוני. ואם מניחו גם בשבילו, אומר, לי ולפלוני ולפלוני (תי"ג).


צריך שיהא הערוב מנח במקום שאפשר לאכלו בין השמשות, בלי עשית אסור דאוריתא. ולכן אם הניחו בגומא וכסהו בעפר, לא הוי ערוב. כסהו באבן הוי ערוב. נתנו באילן, אם האילן קשה הוי ערוב. הניחו על אילן או קנה רך, אינו ערוב (סימן ת"ח ובחיי אדם).


אם נותן את הערוב בתוך עיר, אזי כל העיר נחשבת לו למקום ערובו ויכול ללכת כל העיר, אפלו היא גדולה מאד, וגם חוץ לעיר כדי עבורה ותחום שבת, שהרי נחשב כאלו הוא דר באותה העיר (ת"ח ובחי"א).


אם יש בתוך התחום איזה עיר שהיא מקפת חומה או שהיא מתקנת בערובין, אינה נמדדת ואינה עולה לחשבון אלא לארבע אמות. ודוקא כשהתחום שבת מגיע עד חוץ לעיר, כגון שמן הערוב עד העיר יש חמש מאות אמה, וארך העיר הוא אלף אמה, אז העיר אינה נחשבת אלא לארבע אמות, ויש לו מחוץ לעיר עוד אלף וארבע מאות ותשעים ושש אמות. ואין חלוק בין צד זה שלפני הערוב בין הצד שלאחר הערוב


אבל אם תחום השבת כלה באמצע העיר, אסור לו ללכת יותר, כיון שהוא חוץ לתחום, כי בענין זה לא נחשבת לו כל העיר לארבע אמות.


וכן הדין כשהניח את הערוב קרוב לשני אלפים אמה מחוץ לעיר, כשהוא חוזר אחר כך לעירו, כלו אלפים האמה ממקום ערובו בתחלת העיר קדם ביתו, אסור לו אפלו לשוב לביתו. (כן הוא דעת רב הפוסקים וכן עקר. עין אליהו רבה) (ת"ח).


אין מערבין ערובי תחומין אלא לדבר מצוה, כגון להתפלל בעשרה, או להקביל פני רבו, או חברו שבא מן הדרך, או לסעודת מצוה, או לפקח על עסקי רבים, או שהוא בא מן הדרך ורוצה לילך לביתו וכדומה (תט"ו).


אין מניחין ערובי תחומין לא בשבת ולא ביום טוב. ולכן אם חל יום טוב בערב שבת והוא רוצה ללכת בשבת, צריך להניח את הערוב בערב יום טוב. וכן ביום טוב לאחר השבת ורוצה ללכת ביום טוב צריך להניח את הערוב בערב שבת. (דין המערב ברגליו בשלחן ערוך סימן ת"ט סעיף ז'. ודין יום טוב הסמוך לשבת או שני ימים טובים של גליות ורוצה לערב ליום הראשון לצד זה וליום השני לצד זה, בסימן תט"ז).


כליו ובהמותיו של אדם, הרי הם כרגליו. ובמקום שהוא אינו רשאי להלך, גם אותן אין אדם רשאי להוליכן. ואם השאילן לאחר או השכירן או מסרן לשמירה, הרי הן כרגליו של זה שהם אצלו. ואפלו הוא אינו יהודי, קנו הבהמה והכלים שביתה אצלו. ולא עוד, אלא גם החפצים של אינו יהודי קונים שביתה במקומם שהיו בין השמשות (שצ"ז ת"א).


נכרי שהביא פרות שאין לחוש בהם שנתלשו היום, (וכן בכל דבר שאין לחוש שנעשתה בו היום מלאכה) אלא שיש אסור תחומים, אם הביאם בשביל עצמו או בשביל אינו יהודי אחר, מתרין לישראל מיד אפלו באכילה, אלא שאסורין לטלטלם חוץ לארבע אמות, אלא אם כן הביאם לתוך הבית, או שהעיר מתקנת בערובין, אזי מתרין בטלטול בכל העיר, שכל מקום שמתרין לטלטל שם נחשב כמו תוך ארבע אמות


ואם הביאן בשביל ישראל, אסורין לישראל זה ולכל בני ביתו עד לערב כדי שיעשו, דהינו זמן שהיו יכולים להביאם. ומכל מקום מתרין לו בטלטול תוך ארבע אמות או במקום המתר בטלטול. ובספק אם הובאו מחוץ לתחום, גם כן אסורין, אלא אם כן יש לתלות יותר שלא הובאו מחוץ לתחום (שכ"ה תקט"ו).


קימא לן, דאין תחומין למעלה מעשרה טפחים. ולכן מי שבא לתוך ספינה בערב שבת קדם כניסת שבת והלכה הספינה אפלו דרך רחוקה, מכל מקום כשהגיע בשבת לנמל ויצא, יש לו משם אלפים אמה לכל צד, כי מסתמא בהליכת הספינה הוא תמיד למעלה מעשרה טפחים מהקרקע, ולא קנה שביתה עד המקום שהוא בא ליבשה. אבל אם בתוך השבת יצא מהספינה וחזר ונכנס לתוכה, מאחר שהיה בשבת ביבשה, קנה שם שביתה


ואם הלכה הספינה אחר כך חוץ לתחום, אזי אין לו שם אלא ארבע אמות, כדין יוצא חוץ לתחום. וכן אם היתה הספינה בשבת במקום אחד שאין שם עשרה טפחים עד הקרקע, קנה שם שביתה. ואם מסתפק אם היתה במקום כזה או לא, אזלינן לקלא (סימן רמ"ח ת"ד ת"ה ועין סימן ת"ו).


נוהגין שמאחרין תפלת ערבית. ובאמירת והוא רחום וברכו, ממשיכין בנגון, כדי להוסיף מחל על הקדש. בתפלת ערבית אומרים, אתה חוננתנו. ואם שכח ולא אמר, אם נזכר קדם שאמר את השם מן הברכה, אומרו במקום שנזכר וגו', ואומר וחננו וכו', אבל אם לא נזכר עד לאחר שאמר את השם, גומר את הברכה חונן הדעת, ואינו חוזר, שהרי יבדיל אחר כך על הכוס, רק שיזהר מאד שלא לעשות שום מלאכה, ושלא יטעם כלום קדם שיבדיל על הכוס


ואם עשה מלאכה או טעם, צריך לחזור ולהתפלל. (ומי שאין לו כוס להבדיל עליו ושכח לומר אתה חוננתנו יש לו דינים אחרים).


לאחר שמנה עשרה, אומרים חצי קדיש. אחר כך אומרים ויהי נעם, לפי שהוא מזמור של ברכה, שבו ברך משה את ישראל בשעה שסימו מלאכת המשכן. ויש לאמרו מעמד. ונוהגין לכפול את הפסוק האחרון ארך ימים וגו'. אחר כך אומרים ואתה קדוש וגו', וסדר קדשה, ששיך לויהי נעם, שעל ידי מלאכת המשכן, שרתה שכינה בישראל, וזהו, ואתה קדוש יושב תהלות ישראל


אם חל יום טוב בשבוע הבא, אפלו בערב שבת, אין אומרים ויהי נעם ואתה קדוש, דכיון שאומרים בויהי נעם ומעשה ידינו כוננהו, צריך שיהיו כל ששת ימים ראויין למלאכה, וכיון שאין לומר ויהי נעם, גם ואתה קדוש אין אומרים, דשיכי להדדי. לאחר ויהי נעם וואתה קדוש אומרים קדיש שלם, ואחר כך אומרים ויתן לך, ועלינו


וכל זאת האריכות שמאריכין לאחר תפלת ערבית במוצאי שבת, הוא כדי שישהו ישראל בהשלמת סדריהם, כדי להאריך לרשעים מלחזר לגיהנם, כי ממתינים להם עד שתשלים כנסיה האחרונה שבישראל את סדרה (רצ"ה).


כשם שמצוה לקדש את השבת בכניסתהו על כוס יין, כך מצוה לקדשה ביציאתה על כוס יין, דהינו בהבדלה. ומברכים גם על הבשמים ועל הנר. וגם נשים חיבות בהבדלה, ועל כן ישמעו היטב ברכת הבדלה. במקום שאין למצוא יין מבדילין על שכר או מעד [מי דבש] או שאר משקה, שהוא חמר מדינה (עין לעיל סימן מ"ה סעיף א'), חוץ מן המים (רצ"ו).


כיון שהגיע בין השמשות, אסור לאכול או לשתות שום דבר, חוץ מן המים, קדם הבדלה. אך מי שמאריך בסעודה שלישית, אפלו עד תוך הלילה, מתר, כיון שהתחיל בהתר. ומתר לו לשתות גם מכוס של ברכת המזון, מפני שהוא גם כן שיך לסעדה. ודוקא כשדרכו לברך תמיד על הכוס. אבל מי שמברך לפעמים בלא כוס (מפני שסומך על הפוסקים דברכת המזון אינה טעונה כוס), אסור לו לשתות עתה מכוס ברכת המזון קדם הבדלה.


גם מלאכה אין לעשות קדם הבדלה, והנשים שצריכות להדליק נרות קדם הבדלה, יאמרו תחלה, ברוך המבדיל בין קדש לחל, בין אור לחשך, בין ישראל לעמים, בין יום השביעי לששת ימי המעשה, ברוך המבדיל בין קדש לחל. ואם חל יום טוב ביום ראשון, יסימו המבדיל בין קדש לקדש.


מי שמאחר להתפלל ערבית במוצאי שבת או שממשיך סעודתו בלילה, מתר לו לומר אפלו לישראל שכבר התפלל והבדיל בתפלה, שיעשה לו מלאכה. ומתר לו להנות ולאכול ממלאכתו, אף על פי שאחר כך מזכיר עדין של שבת בברכת המזון (רס"ג).


כשמוזג את הכוס להבדלה, ימלאו על כל גדותיו עד שישפך קצת ממנו, וזהו לסימן ברכה. ונוטל את הכוס בימין ואת הבשמים בשמאל עד אחר שמברך בורא פרי הגפן, ואחר כך נוטל את הכוס בשמאל והבשמים בימין ומברך בורא מיני בשמים, ואחר כך מברך על הנר, ואחר כך שוב נוטל את הכוס בימינו ומברך ברכת המבדיל. ולאחר הגמר, יושב ושותה כל הכוס כלו בעצמו, והמעט שנשאר בכוס, שופכו ומכבה בו את הנר, ורוחץ בו עיניו לחבוב מצוה


ונוהגין שאין הנשים שותות מכוס הבדלה.


יש לתן בתוך הבשמים קצת פיזעם [מושק], לפי שעליו מברכין לכלי עלמא בורא מיני בשמים. ויש לקח גם הדס, הואיל ואתעביד בה מצוה חדא זמנא, לתעביד בה נמי מצוה אחריתא.


הנר, מצוה שיהא משעוה מאיזה נרות קלועים יחד, שהוא אבוקה. ואם אין לו, יברך על שני נרות אחרים שיתקרבו יחד בשלהבת, שתהא אבוקה. ונוהגין שלאחר בורא מאורי האש, מסתכלין בצפרנים. ויש לראות בצפרני יד ימין. גם נוהגין להסתכל בכף יד ימין. ויש לכפף ארבע האצבעות על האגודל לתוך כף היד, ויסתכל בצפרנים ובכף היד בבת אחת, ואחר כך פושט את האצבעות ומסתכל בצפרנים מאחוריהן (רצ"ט).


סומא אינו מברך על הנר. ומי שאינו מריח לא יברך על הבשמים (רצז רצח).


אם לאחר שברך על היין ואוחז את הבשמים בידו ונתכון לברך עליהם, טעה בלשונו ואמר, בורא מאורי האש, ותוך כדי דבור נזכר וסים עוד בורא מיני בשמים, עלתה לו הברכה להבשמים, ומברך אחר כך על הנר. אבל אם נתכון בברכתו על הנר, עלתה לו על הנר, ומברך אחר כך על הבשמים.


מצוה להרבות קצת בנרות במוצאי שבת, ולומר הזמירות ללוות את השבת ביציאתה דרך כבוד כדרך שמלוין את המלך ביציאתו מן העיר. ומזכירין אליהו הנביא ומתפללין שיבא ויבשר לנו הגאלה, לפי שאין אליהו בא בערב שבת, שלא לבטל את ישראל מעסקי צרכי השבת. וגם בשבת אין מתפללין שיבא, כיון דמספקא לן, דלמא יש תחומין למעלה מעשרה ואינו יכול לבא בשבת, ועל כן לאחר שעברה השבת שיכול לבוא, אנו מתפללים שיבוא ויבשר לנו טוב


ועוד איתא במדרש, דבכל מוצאי שבת אליהו נכנס לגן עדן ויושב תחת עץ חיים, וכותב זכותן של ישראל המשמרים את השבת, ולכן מזכירין אותו אז לטובה.


מי שאפשר לו, יקים סעודת מלוה מלכה בפת ותבשיל חם, ויסדר שלחנו יפה לכבוד הלוית השבת. ומי שאי אפשר לו לאכל פת, יאכל לכל הפחות מיני מזונות או פרות (סימן ש').


מי שהבדיל כבר, יכול להבדיל בשביל בניו שהגיעו לחנוך להוציאן ידי חובתן, ומכל שכן בשביל גדול. ודוקא כשאינן יכולין להבדיל בעצמן. אבל מי שיודע להבדיל בעצמו, יבדיל בעצמו. והמבדיל בשביל אחרים, כשמברך בורא מיני בשמים, צריך להריח בהם, שלא תהא ברכתו לבטלה, (דברכת בורא מיני בשמים בהבדלה, לא נתקנה אלא בשביל הנאת אדם). ובשביל נשים לחוד, אין להבדיל מי שהבדיל כבר (משום דיש אומרים דפטורות).


שכח או נאנס או הזיד ולא הבדיל במוצאי שבת, יכול להבדיל עד סוף יום שלישי. אבל לא יברך לא על הבשמים ולא על הנר, רק ברכת בורא פרי הגפן וברכת המבדיל. ולאחר שכלה יום השלישי, אינו יכול להבדיל עוד, כי שלשה ימים הראשונים של השבוע, נקראים ימים שלאחר שבת, והרי הן בכלל מוצאי שבת. אבל שלשה ימים האחרונים, נקראים, ימים שלפני שבת הבאה, ואין להם ענין לשבת שעברה (רצ"ט).


יש נוהגין להתענות בערב ראש חדש. ואומרים סדר יום כפור קטן, לפי שבו מתכפרין כל העונות של כל החדש, דומיא דשעיר ראש חדש. וכמו שאנו אומרים במוסף, זמן כפרה לכל תולדותם. וכל מקום לפי מנהגו (עין פרי חדש) (תי"ז).


מצוה להרבות בסעודה בראש חדש. ואם חל בשבת, יעשה תבשיל אחד יותר מבשאר שבתות.


ראש חדש, מתר בעשית מלאכה. ונשים נוהגות שלא לעשות בו מלאכה, ומנהג הגון הוא ואין להקל להם.


הלל צריך לאמרו בעמידה ולא יפסיק בו. וישתדל לאמרו עם הצבור. ולכן אם בא לבית הכנסת סמוך להלל, יאמר הלל עם הצבור ואחר כך יתפלל. ואם הוא עומד בפסוקי דזמרה, (דהינו מן הודו עד לאחר אז ישיר) יקרא הלל עם הצבור ולא יברך לא בתחלה ולא בסוף, כי ברכת ברוך שאמר וברכת ישתבח, עלו לו גם להלל. ודוקא בראש חדש יכול לעשות כן, שאומרים ההלל רק בדלוג, וכן בחל המועד וימים האחרונים של פסח. אבל כשאומרים הלל שלם, אינו יכול לעשות כן


ומי שאמר הלל שלא בצבור, אם יש שם שנים אחרים, יאמר לפניהם הודו לה' וגו' כדי שיענו הם. דכיון שאומר הודו, משמע שאומר לאחרים. (דין אמירת הלל בבית האבל רחמנא ליצלן עין לקמן סימן ר"ז).


לאחר הלל, אומרים קדיש שלם, ומוציאין ספר תורה וקורין ארבעה. הכהן קורא שלשה פסוקים, שהם: וידבר, צו, ואמרת. והלוי חוזר וקורא ואמרת, וקורא את הכבש אחד, ועשירית האיפה. וישראל קורא עולת תמיד עד ובראשי חדשיכם. ורביעי קורא ובראשי חדשיכם וגו (תכ"ג).


ראש חדש, אסור בתענית ובהספד, ואין אומרים בו צדוק הדין (עין בשלחן ערוך ארח חיים סימן ת"כ, בטורי זהב ומגן אברהם ומפרשים).


חיבין לקדש את הלבנה בכל חדש. ואין מקדשין אותה אלא כשהוא ודאי לילה, שנראית זריחתה על גבי הקרקע וראוי להנות מאורה. אם נתכסתה בעב, אין מקדשין אותה, אלא אם כן הוא דק וקלוש. ואם התחיל לברך ואחר כך נתכסתה בעב, גומר את הברכה. אבל אם הוא משער שלא יוכל לגמור את הברכה קדם שתתכסה, אסור לו להתחיל.


אין לקדשה רק תחת השמים ולא תחת גג. אבל אם אין לו מקום נקי או מחמת אנס אחר, יכול לקדשה גם בתוך הבית בעד החלון.


מצוה מן המבחר לקדשה במוצאי שבת כשהוא מבשם ומלבש בבגדים נאים. אך אם מוצאי שבת יהיה לאחר עשרה ימים מן המולד, או שיש איזה חשש שמא לא יוכל לקדשה, אין ממתינין למוצאי שבת. מצוה לקדשה באספת עם, משום דברב עם הדרת מלך. אבל אל יתעכב בשביל זה, כי מצות זריזין מקדימין, דחי למצות ברב עם (עין לעיל סימן ס' סעיף ז).


אין מקדשין אותה עד שיעברו עליה לכל הפחות שלשה ימים מן המולד. ויש ממתינין שבעה ימים. וכשחל מוצאי שבת קדם שבעה ימים, אין להמתין, אלא יקדשוה במוצאי שבת. ואין מקדשין אותהאלא עד חצי תשע ועשרים יום, שנים עשר שעות, ושבע מאות ותשעים ושלשה חלקים שהוא ארבעה עשר מעת לעת ושמונה עשרה שעות ועשרים ושתים דקות (מנוטין) מן המולד.


אין לקדשה קודם תשעה באב, וכן כשהוא אבל אלא אם כן לא ישלים אבלותו עד שיהיו עשרה מעת לעת מן המולד, אז יקדשה בימי אבלו. ואין לקדשה כשהוא בתענית עד שיטעם מקדם. ומכל מקום במוצאי יום הכפורים, כיון שאז יוצאים מבית הכנסת בשמחה על מחילת העונות מקדשין אותה מיד.


אין לקדשה, לא בליל שבת ולא בליל יום טוב, אלא בשעת הדחק, שבמוצאי שבת יעבור הזמן.


סומא מתר לקדשה (תכ"ו).


אם הלבנה זורחת בתחלת הלילה קדם שהתחילו להתפלל מעריב, אם יש עוד זמן איזה לילות לקדשה, מתפללין תחלה מעריב, ואחר כך מקדשין אותה, משום דתדיר ושאינו תדיר תדיר קודם, ועוד דקריאת שמע הוי דאוריתא. אבל אם אין עוד זמן רק שנים או שלשה לילות, בזמן קצר כזה יש לחוש שמא תתכסה בעבים. ובעת הגשמים, גם כשיש עוד זמן ארבעה לילות, יש לחוש לכסוי עננים, ויש להקדים קדוש לבנה


ואם נראתה הלבנה בעת שאומרים קריאת שמע וברכותיה, אם הזמן מצמצם כל כך שבעוד שיגמרו שמנה עשרה יעבר זמן קדושה, יכולין להפסיק אפלו באמצע ברכות קריאת שמע או או באמצע קריאת שמע לקדש אותה. אך אם אפשר, יגמרו את הפרק, לקדשה בין הפרקים (עין לעיל סימן טז סעיף א) (נוב"ק סימן מא).


אם בחדש אדר לא נראתה עד ליל ארבעה עשר שהוא זמן קריאת המגלה, יקדשו תחלה את הלבנה, ואחר כך יקראו את המגלה. ואם נראתה באמצע קריאת המגלה, אם הוא בזמן שגם לאחר שיגמרו את הקריאה, יהיה עוד שהות לקדשה, אין מפסיקין באמצע קריאת המגלה. אבל אם עד שיגמרו את המגלה יעבר זמנה, אזי אם כל הקהל עדין לא קדשו אותה, יפסיקו לקדש אותה, ואחר כך יגמרו את המגלה


אבל אם רק יחיד לא קדש אותה, שאם יפסיק לקדשה, יצטרך אחר כך לגמור את המגלה ביחידות, לא יפסיק, משום דפרסומי נסא עדיף (נודע ביהודה שם).


כל מלאכה שאסור לעשותה בשבת, אסור לעשותה ביום טוב. וכמו שבשבת אסור לעשות אפלו על ידי אינו יהודי, כמו כן ביום טוב. וכשם שאדם מצוה על שביתת בהמתו בשבת, כך הוא מצוה ביום טוב. ואין בין יום טוב לשבת אלא אכל נפש בלבד, שנאמר, אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, דהינו, לישה, אפיה, שחיטה ובשול


והוצאה והבערה מתרות ביום טוב גם שלא לצרך אכל נפש, אלא לצרך אחר, כמו שקבלו רבותינו זכרונם לברכה, דאמרינן בהו, מתוך שהתרו לצרך אכל נפש התרו נמי שלא לצרך אכל נפש, אלא לצרך אחר (תצה). ונר של יארצייט (יום זכרון להוריו), אין להדליק ביום טוב (עין ספר שו"ת אמרי אש, אורח חיים סימן מ', ועין לעיל ס"ס צ')


אין עושין גבינה ביום טוב, ואין עושין חמאה ביום טוב. וכן אין מעמידין חלב על ידי קבה או שאר דברים, שיתקבץ החלב ויקפה. וכן אסור לקלוט שמן החלב (סמעטען) מן החלב, אלא שיניח מעט על החלב התחתון, כמו בשבת. וגם זה, אינו מתר אלא מה שהוא צריך לבו ביום. אבל לצרך מחר, אסור, משום הכנה. ואם חושש להפסד, מתר לקלוט בענין הנזכר על ידי אינו יהודי (תק"י).


תבלין שאם יטחן אותם קדם יום טוב יפיגו טעמן, מתר לדוכן ביום טוב על ידי שנוי, כגון שיטה את המכתשת לצדדין או שידוך על השלחן וכיוצא בו. וכן תמכא (קריין) שגוררין אותו על המורג (ריבאייזען), לא יגרור לתוך קערה כדרכו בחל, אלא על מפה. וקאפע אין לטחון בריחים, אלא ידוכו במדוכה ועל ידי שנוי. אבל טוב יותר לעשות הכל מערב יום טוב


ודברים שאינם מפיגין טעמם, ודאי צריכין לזהר לדוכן מערב יום טוב, אך אם שכח, יש להתיר גם כן על ידי שנוי. וכל הנזכר, אינו מתר אלא מה שהוא צריך לאותו היום ולא למחר. ויש להחמיר, שלא לעשות אלא מה שצריך לו עתה לאותה סעודה. וגם בדיכת מצה, יש לזהר בזה.


אסור לבקע עצים או אפלו לשברן ביד. ואסור ללקט עצים ממקום שהם מפזרין.


כשהוא עורך את העצים על האבנים להבעיר אש, אסור, משום דעושה אהל, דהוי כמו שתי מחצות וגג על גביהן. וצריך שיעשה שנוי, דהינו שיאחז את העצים בידו ויתן את האבנים תחתיהם. וכן כשמעמיד קדרה על אבנים להבעיר תחתיה, צריך שיאחז את הקדרה בידו ויכניס את האבנים תחתיה, אבל לא יניחנה על גבי האבנים.


אין נופחין אש במפוח, כדי שלא יעשה כדרך שהאמנין עושין. והעולם נוהגין התר במפוח של בעלי בתים על ידי שנוי להפכו מלמעלה למטה. אבל במפוח של אמנין, אפלו על ידי שנוי אסור (תק"ב).


מתר לברר קטניות מה שהוא צריך לאותו היום, אבל לא בנפה ולא בכברה, וגם לא יתנם לתוך המים כדי שיצוף הפסלת או האכל, אלא יברר בידו וילקט מה שהוא נח לו יותר. אם נח לו ללקט הפסלת, ילקט הפסלת. ואם נח לו ללקט האכל ילקט האכל (תק"י).


קמח שכבר היה מרקד אלא שהוא רוצה לרקדו שנית, יש לרקדו על ידי אינו יהודי או על ידי שנוי, דהינו שירקד באחורי הנפה. וכן יעשה במצות דוכות. וקמח שעדין לא היה מרקד, אסור לרקדו אלא על ידי אינו יהודי ובשנוי. אסור לברר פסלת מתוך הקמח, כגון, שנפל לתוכו צרורות וכדומה. ואפלו לברר מתוך מצות כתותות את הפרורים הגדולים, אסור (תק"ד תק"ו).


לישה מתרת ביום טוב, ומכל מקום לא ימדוד את הקמח, אלא יקח באמד הדעת. ואם אינו מצמצם את המדה, אלא פוחת או מוסיף, מתר (תק"ו).


בצק מחתך (אטריות, פתיתים) שמבשלים לאכלו עם רטב (נודעל, פערפיל), יש ללוש בערב יום טוב, כי הישנים יותר טובים. ואם לא לש מערב יום טוב, ילוש ביום טוב על ידי שנוי. דהינו שאם דרכו ללוש על דף, ילוש על מפה וכדומה. וגם תבשיל שאינו מתקלקל, כגון פרות יבשים וכדומה, יש לבשלם בערב יום טוב (תצ"ה).


עסה שלשה ביום טוב מתר להפריש ממנה חלה. אבל אסור לשרפה, דאין שורפין קדשים ביום טוב. וגם אסור לאפותה, משום דאינה ראויה לאכילה, שהרי כלנו טמאי מתים. ואסורה גם בטלטול. רק בעודה בידו, יניחנה במקום המשתמר עד מוצאי יום טוב וישרפנה. ועסה שלש בערב יום טוב, אסור להפריש ממנה חלה ביום טוב, אלא אופה ואוכל ומניח קצת פת שיפריש ממנו במוצאי יום טוב. וצריך שיניח פת כדי שיפריש ממנו וישאר עוד קצת (עין לעיל סימן ל"ה סעיף ט') (תק"ו).


אסור לגבל טיט ביום טוב, ואפלו על ידי אינו יהודי. ולכן אם צריך לסתום את התנור שמטמינין בו לצרך שבת, צריך שיכין לו טיט מגבל מערב יום טוב, גם לקח רפש מהרחוב, אסור, אלא אם כן הכינו בערב יום טוב והניחו בקרן זוית. ונכון לזהר שלא לטוח את הטיט או הרפש, אלא יסתמוהו בלא טיחה, משום דיש אוסרים אפלו לצרך אכל נפש (עין חכ"א כלל צב סעיף א).


עופות שהם בביתו או בחצר העומדים לאכילה, והם כבר הרגלו בבית, שאפלו יוצאין לחוץ באים לערב לביתו, מתר לצודן אפלו חוץ לחצר לצרך יום טוב לשחטן. אבל שלא לצרך אכילה, אסור לצודן. ואם הם חדשים שלא הרגלו, אסור לצודן אפלו לצרך אכילה, אפלו כשהן בביתו. אך בלילה כשהן יושבין, מתר לקחתן. ובכל ענין יש לזהר שיברור מערב יום טוב איזה שהוא רוצה לשחט ביום טוב, כי שמא זה שיטול ימצא כחוש, ונמצא שטלטל שלא לצרך


ועופות שאינן עומדין לאכילה אלא לביצים, הן מקצים.


יוני שובך ויוני עליה, אף על פי שכבר הרגלו לבא לקניהן, אסור לצודן, אפלו הזמינן מערב יום טוב.


האגד שעל רגלי העופות, מתר לאחר שחיטה לחתכו או לשרפו. ומתר לתפור עופות שממלאין אותן, אך צריך לזהר להכניס את החוט בתוך המחט בערב יום טוב. ואם לא הכניסו מערב יום טוב, אסור להכניסו ביום טוב. לאחר שתפרו, מתר לשרוף את החוט הנשאר (תק"ט).


דגים שבביבר, אם אי אפשר לתפסן בידים אלא בכלי, אסור לתפסן. אבל אם אפשר לתפסן בידים מתר לתפסן אפלו בכלי. ואם יש שם דגים הרבה, צריך שיזמין בערב יום טוב את זה שהוא רוצה לקחת ביום טוב שיעשה בו איזה סימן. ואם צריך לכלם, יזמין את כלם, דהינו שיאמר בערב יום טוב: כל אלו הדגים אני מזמין ליום טוב (סימן תצ"ז ובחיי"א).


ספק צידה וספק מוכן, אסור. ולצרך גדול, יש להקל ביום טוב שני, אך לא בראש השנה.


כל בעלי חיים שהם מקצין, אסור להשקותן או לתן להם מזונות בסמוך להם, אלא ברחוק קצת.


שחט עוף ונמצא טרפה, אסור לטלטלו, כמו שאר מקצה. אבל אם שחט בהמה ונמצאת טרפה, מתר להצניעה במקום שלא תתקלקל. ואם אי אפשר להצניעה שלא תתקלקל, מתר למכרה לאינו יהודי באפן שלא יקצץ דמים ולא ישקול. ואולי גם באוזים מפטמים דשכיח בהו טרפות, יש להקל.


אין לשחט בהמה ביום טוב, אלא לצרך גדול. ואסור למכור את הבשר במשקל ולא בקציצת דמים, אלא נותן לו איזה חלק סתם ולאחר יום טוב ישלם לו (תצ"ח ת"ק).


השוחט בהמה ביום טוב, טוב שלא לבדק את הראה עד לאחר שיפשיט את העור, כי אם יבדק ותמצא טרפה, אסור להפשיטה. מתר לטלטל את העור מבהמה ששחטה היום כדי להצניעה, אבל לא לשטחה על גבי יתדות. ושאר עורות, אסורין בטלטול. וכן הנוצות מעוף ששחטו היום, מתר לטלטלן להצניען. אבל שאר נוצות, אסור לטלטלן (תצ"ז תצ"ט).


מתר למלוח בשר להכשירו מדמו, אפלו היה אפשר למלחו מאתמול. ודוקא אם יש בו לצרך היום. ואם יש לו בשר יותר והוא מתירא שלא יתקלקל מתר למלוח הכל ביחד אפלו הרבה. גם מה שאינו לצרך היום, דהכל חדא טרחא היא, אבל בשר שכבר נמלח מדמו, וכן דגים שהיה אפשר למלחן בערב יום טוב, אסור למלחן ביום טוב (ת"ק).


כשעושה מעשה אופה ביום טוב, אסור לעשות בו ציורים על ידי דפוס, או ביד לעשות מן העסה איזה ציורים כעופות וכדומה (חיי"א כלל צ"ב).


אסור למרח שום דבר ביום טוב כמו בשבת. ולכן אסור לחמם נר של שעוה או של חלב לדבקו במנורה או בכתל, שמא ימרח. ואם השפופרת ממלאת בחלב, יכול לנקותו בדבר שאינו מקצה.


אסור לכבות אש ביום טוב. ואפלו לגרם כבוי, אסור. ולכן אסור להעמיד נר דולק במקום שיכול לנשב הרוח ולכבותו. ואף על פי שעתה אין הרוח מנשבת. וכן אסור לפתוח דלת או חלון כנגד הנר הדולק, כדלעיל סימן פ סעיף ב' (ת ו).


מתר לכסות את האש בכלי או באפר מוכן (עין לקמן סימן צ"ט סעיף ד). ואף על פי שאפשר שיכבה קצת על ידי הכסוי, מכל מקום כיון שאינו מכון לכבוי (וגם הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה), מתר לצרך יום טוב. ודוקא לצרך אותו היום. אבל לצרך הלילה אסור דהא הלילה שיך ליום שני.


אין מגעילין ואין מלבנין כלים שנאסרו ודין טבילת כלים עין לעיל סוף סימן ל"ז.


דין הדחת כלים ביום טוב כמו בשבת, ואסור להדיחן מיום טוב ראשון ליום טוב שני.


אסור להסיק כדי לחמם את הבית, אלא אם הקר גדול, שהמאכלים נקרשים, והוי צרך אכל נפש. אבל אם אין הקר גדול, אסור. רק על ידי אינו יהודי מתר.


מתר לחמם מים לרחץ ידיו, אבל לא כל גופו. ולצרך תינוק, אם צריכין לרחצו, אסור גם כן לחמם מים בשבילו, אפלו על ידי אינו יהודי. אך יכולין להרבות בשבילו, דהינו כשצריכין קצת מים לבשול, מתר לחמם אפלו יורה גדולה, רק שיתן כל המים קדם שהעמידה על האש, ולא יוסיף אחר כך. ואם התינוק חולה קצת, מתר לחמם בשבילו על ידי אינו יהודי (סימן תקיא ובחיי"א).


אסור להוציא אש, בין מאבן בין מזכוכית (ברענגלאז) בין מעצים הנעשים בגפרית [גפרור] (צינדהעלצעל) (תק"ב).


אין עושין מגמר, דהינו לפזר מיני בשמים על הגחלים, בין להריח בין לגמר את הבית או כלים, דכתיב לכל נפש, ובעינן דבר השוה לכל נפש. אבל מגמר אינו נצרך אלא למפנקים ומענגים. ובענין עשון הטיטון (טאבאק רויכען), נחלקו הפוסקים זכרונם לברכה. וגם להמקלים צריכים לזהר שלא להדליק בניר ולא בגחלת, משום כשזורקן על הארץ נעשה כבוי, ובנקל יוכל לטעות לעשות כן ביום טוב, כיון שרגיל לעשות כן בחל


ואם כתובים על הניר אותיות בכתב או בדפוס והוא שורפו, אכא גם אסור מחיקה (עין פרמ"ג) אלא צריך להדליק משלהבת. וגם אין לעשן מתוך כלי (פייף) [מקטרת] חדשה. גם אסור לחתך את הטיטון [הטבק] ביום טוב, ונראה דהוא הדין דאסור להסיר את הקצוות מן סיגרין [הסיגרות].


דבר שאינו מלאכה גמורה ואסור לעשותו בשבת, משום רפואה לחולה שאין בו סכנה (כמבאר לעיל סימן צ"א) גם ביום ראשון של יום טוב וכן בשני ימים טובים של ראש השנה. (עין לקמן צ"ט סעיף ב'), אסור לעשותו כי אם על ידי אינו יהודי. אבל ביום טוב שני (חוץ מראש השנה), מתר לעשותו גם על ידי ישראל. אבל מלאכה גמורה, אסור לעשותה לחולה שאין בו סכנה, אפלו ביום טוב שני, כי אם על ידי אינו יהודי (עין שלחן ערוך סימן תצ"ו סעיף ב'


ויש לעשות שאלת חכם) (תצ"ו).


הוצאה, מתרת ביום טוב, אפלו מה שאינו לצרך אכל נפש, ובלבד שיהא בה איזה צרך אחר (כמו שכתבתי בסעיף א'), אבל שלא לצרך כלל, אסור להוציא כי אם במקום שמתר להוציא בשבת. וגם לצרך אכל נפש, כגון כדי יין, לא ישא משא גדול כמו שהוא עושה בחל, אלא ישנה. ואם אי אפשר לשנות, כגון שיש לו הרבה אורחים עושה כדרכו (תק"י תקי"ח).


כל המלאכות המתרות לעשות ביום טוב זהו דוקא לצרך אדם, אבל לא לצרך בהמה, דכתיב, יעשה לכם, ודרשינן לכם ולא לבהמה. ולכן אסור לבשל או להוציא איזה דבר לצרך בהמה, כמו בשבת.


אסור לבשל או לאפות לצרך אינו יהודי. אך מי שיש לו משרת אינו יהודי, יכול להוסיף ולבשל בקדרה אחת, שיהא בה גם בשביל המשרת. אבל בשביל אינו יהודי מכבד, אסור אפלו להוסיף. ולא עוד, אלא אפלו אם בשל הישראל או אפה בשביל עצמו, אסור להזמין אינו יהודי שיאכל עמו. ואך אינו יהודי שאינו מתכבד בו, מתר לתת לו איזה דבר ממה שבשל או אפה. ולאפות פת אפלו בשביל אינו יהודי משרתו, אסור.


אסור להוציא שום דבר בשביל אינו יהודי כי אם במקום שמתר להוציא בשבת.


כל מקצה האסור בטלטול בשבת, אסור גם ביום טוב. ויש אומרים, דגם מקצה מדעת, ומקצה מחמת מאוס, אף על פי שמתרין בשבת, אסורין ביום טוב. ולכן פרות שהקצה אותם לסחורה, אסורין ביום טוב, אלא צריך שיזמינם בערב יום טוב, דהינו שיאמר, מפרות אלו אכל למחר. ובפרות העומדין למכר מעטמעט, יש להקל (תצ"ה).


ביצה שנולדה ביום טוב, אסורה אפלו בטלטול. אבל מתר לכפות עליה כלי שלא תשבר. ואם נולדה ביום ראשון, מתרת ביום שני. ואם יום טוב שני הוא שבת, אסורה גם בשבת. וכן אם יום ראשון הוא שבת ונולדה בו, אסורה גם למחר שהוא יום טוב שני. וכן שבת הסמוך ליום טוב, בין לפניו בין לאחריו, נולדה בזה אסורה בזה. ובראש השנה, גם אם נולדה ביום ראשון, אסורה גם בשני (כי שני הימים של ראש השנה, כיומא אריכתא דמיא. והינו לחמרא כמו הכא


והינו לחמרא כמו הכא. אבל לענין מה שבשאר ימים טובים אסור לעשות מיום ראשון ליום שני כדלקמן בסימן ק"א, אין חלוק בין שאר ימים טובים לראש השנה, דגם בראש השנה אסור, דלקלא לא אמרינן כיומא אריכתא דמיא). ואם חל ראש השנה ביום ה' וביום ו', אפלו נולדה ביום ה', אסורה גם בשבת. שחט תרנגלת ומצא בה ביצים, אפלו הן גמורות, מתרות אפלו בו ביום. (דין החלב עין לקמן קא סעיף ה) (תקג תקיג)


עצים, לא התרו בטלטול אלא לצרך הסקה. אבל שלא לצרך הסקה, אסורים בטלטול. ולכן אין סומכין לא את הקדרה ולא את הדלת בבקעת (תק"ב).


אפר כירה שהסקה מערב יום טוב, מתר לטלטלו ביום טוב, מפני שהוא מוכן לכל צרכי האדם, לכסות בו צואה או רק וכדומה. ואם הסקה ביום טוב, אם הוא עדין חם שראוי לצלת בו ביצה, מתר לטלטלו לכל צרכי האדם. אבל אם נצטנן, אסור בטלטול, משום דהוי לה נולד, אתמול היה עצים והיום אפר, וגרוע ממקצה (עין לעיל סימן פ"ח סעיף ד') (תצ"ח).


אגוזים שאכלן קדם יום טוב, מתר להסיק בקלפיהן, אבל אם אכלן ביום טוב, אסור להסיק בקלפיהן. ואפלו לטלטלן, אסור. וכן שאר קלפות אף על פי שראויות לבהמה, משום דהוי לה נולד, דאתמול היו עומדות לאדם.


מצות עשה מן התורה על הכהנים שיברכו את העם, שנאמר, כה תברכו את בני ישראל. וכל כהן שאין בו מדברים המעכבים אותו ואינו עולה לדוכן, עובר בעשה. ואינו עובר אלא כשקוראין אותו, שנאמר, אמור להם ותרגם אונקלוס, כד תימרון להון, (ועין לקמן סעיף ח')


והמנהג במדינותינו, שאין נשיאת כפים אלא ביום טוב, משום דאז שרויים בשמחת יום טוב, וביום הכפורים יש בו שמחת מחילה וסליחה, וטוב לב הוא יברך (ועין לעיל סימן מ"ה סעיף ה'), מה שאין כן בשאר ימים, אפלו בשבתות השנה, שטרודים בהרהורים על מחיתם ועל בטול מלאכתם. ואפלו ביום טוב אין נושאין כפיהם אלא בתפלת מוסף, שיוצאין אחר כך מבית הכנסת וישמחו בשמחת יום טוב (ועין לקמן סימן קל"ח סעיף ח')


עוד נוהגין במדינותינו, שביום טוב שחל להיות בשבת, אין נשיאת כפים, אלא ביום הכפורים, שאפלו חל בשבת, נושאין כפיהם. ויש מקומות שנוהגין שבכל יום טוב, אפלו חל בשבת, נושאין כפיהם, וכן נכון יותר.


אין נשיאת כפים אלא בעשרה, והכהנים מן המנין, לפי שגם הם בכלל הברכה, שנאמר ואני אברכם.


קדם נשיאת כפים, לא ישתה הכהן לא יין ולא שאר משקה ממשקים המשכרין. ואם לבו חלוש ורוצה לאכול פת כיסנין קדם מוסף, ישמע קדוש מאחר (עין לעיל סימן ע"ז סעיף ט"ו).


קדם הדוכן, צריך הכהן לטול ידיו עד הפרק, שהוא חבור היד עם הזרוע, כדרך שהיו מקדשין את ידיהם במקדש לעבודה, שנאמר, שאו ידיכם קדש וברכו את ה'. ויש ספק אם צריכין לברך על נטילה זו או אין צריכין לברך, כיון שברך על נטילת ידים בקומו ממטתו. ומספקא נוהגין שלא יברך. ואם נגע בינתים במקום מטנף, היה ראוי לברך על נטילה זו, אלא שלא נהגו


וראוי לכל כהן ירא שמים, לשמור היטב ידיו מנטילת ידים שחרית, שלא לגע במקום המלכלך, כדי שלא יצטרך לברך שנית.


הלוי יוצק את המים על ידי הכהנים, על שם שנאמר, וגם את אחיך מטה לוי וגו' הקרב אתך וילוו עליך וישרתוך. ואם אין שם לוי, יצוק בכור פטר רחם שהוא קדוש, על ידו. ואם גם בכור אינו, מוטב שהכהן בעצמו יצק, ולא יצק ישראל. הלוי או הבכור אשר יצק מים על ידי הכהנים, אם אין ידיו נקיות, יש לו לרחוץ ידיו תחלה.


אסור לעלת לדוכן במנעלים. ויחלץ המנעלים קדם נטילת ידים, וטוב לזהר להצניע המנעלים תחת הספסלים, שלא יהיו מגלין ונראין, מפני כבוד הצבור.


כששליח הצבור מתחיל רצה, צריכין כל הכהנים לעקר ממקומותיהם לעלות לדוכן. ועל כן יטלו את ידיהם קדם לכן, כדי שכשיאמר שליח הצבור רצה, יעקרו ממקומם לעלות לדוכן עם ידים ראויות לברכה. ובדיעבד גם אם נטלו ידיהם אחר כך, שפיר דמי.


כשעלו לדוכן, עומדים ופניהם כנגד ארון הקדש שבמזרח, ואומרים מודים דרבנן עם הצבור, ואחר כך אומרים, יהי רצון מלפניך ה' אלקינו ואלקי אבותינו שתהא ברכה זו שצויתנו לברך את עמך ישראל, ברכה שלמה, ולא יהיה בה שום מכשול ועון מעתה ועד עולם. ומאריכין בתפלה זו עד שיכלה שליח הצבור ולך נאה להודות, כדי שיענו הצבור אמן גם על תפלה זאת


השליח צבור אומר אלקינו ואלקי אבותינו, ברכנו בברכה וכו' בלחש, ותיבת כהנים אומר בקול רם, ובזה הוא קורא את הכהנים שיברכו. ושוב אומר בלחש, עם קדושך כאמור. ולאחר שקרא שליח הצבור כהנים, מתחילים ומברכים כלם ביחד, ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם, אשר קדשנו בקדשתו של אהרן, והופכין פניהם כלפי העם, ומסימים את הברכה, וצונו לברך את עמו ישראל באהבה. ועונין הצבור אמן. אבל שליח הצבור לא יענה אמן, משום דהוי הפסק


מה שאומרים באהבה, הוא לאפוקי שאם הצבור שונאים את הכהן או הכהן שונא את הצבור, לא ישא את כפיו, וסכנה הוא לכהן אם ישא את כפיו, ועל כן, יש לו לצאת מבית הכנסת. אם אין בבית הכנסת אלא כהן אחד, אינו אומר שליח הצבור כהנים בקול רם, אלא הוא מעצמו מחזיר את פניו.


מגביהים את ידיהם נגד כתפיהם, ופושטים אותן, וחולקין אצבעותיהם שיהיו ביניהן חמשה אוירים, דהינו בין שתי אצבעות לשתי אצבעות אויר אחד, ובין שתי אצבעות לאגודל גם כן אויר אחד, וכן ביד השניה, הרי ארבעה אוירים. ובין אגודל לאגודל גם כן אויר אחד, הרי חמשה אוירים. וצריך לעשות כן, משום דכתיב, מציץ מן החרכים, ה' חרכים. וצריך לזהר מאד, שלא יגעו ראשי האגודלין זה בזה, שלא יתקלקל החלון


וצריך להגביה את היד הימנית קצת למעלה מהשמאלית, ויהא אגודל ימין על אגודל שמאל, (עין מגן אברהם ולבושי שרד). ופורשין כפיהם, שיהיה תוך כפיהם כנגד הארץ, ואחורי ידיהם כנגד השמים.


בשעה שהכהנים מברכים את העם, לא יביטו ולא יסיחו דעתם, אלא יהיו עיניהם כלפי מטה, כמו בתפלה, והעם יכונו לברכה, ויהיו פניהם נגד פני הכהנים, אבל לא יסתכלו בהם. וגם הכהנים בעצמם לא יסתכלו בידיהם. ונהגו לשלשל את הטלית על פניהם, וידיהם חוץ לטלית. וגם הצבור משלשלין את הטליתים על פניהם שלא יסתכלו.


העם שאחורי הכהנים, אינם בכלל הברכה, אלא אם כן היו אנוסים. אבל העם שמן הצדדים לפניהם, המה בכלל הברכה. ובמקום שארון הקדש בולט מן הכתל, אם כן האנשים שעומדין אצל הכתל המזרחי, המה מן הצדדין שאחורי הכהנים, צריכין ללכת משם ולעמוד במקום שיהיו לכל הפחות מן הצדדין שלפני הכהנים. ואם אי אפשר, הרי הן כמו אנוסים, והם בכלל הברכה.


שליח הצבור מקרא אותם ברכת כהנים מלה במלה, והם אומרים אחריו כל מלה, עד שמסימים פסוק ראשון, ועונין הצבור אמן, וכן אחר הפסוק השני ואחר הפסוק השלישי. לא יקרא שליח הצבור בעל פה, אלא מתוך הסדור, שלא יתבלבל. ויכול לומר גם הוא האמנים שלאחר הפסוקים ולא הוי הפסק, שזהו צרך תפלה


אלו תבות שהכהנים הופכים בהן לדרום ולצפון, יברכך, וישמרך, אליך, וחנך, אליך, לך משום דתבות אלו הן לנכח, לכן הופכין את עצמם גם לצדדין, כדי לברך את כלם. וכן הופכין גם בתבת שלום, לפי שהיא סיום הברכות. ובשעה שמאריכין בנגון של התבות שבסוף הפסוקים, דהינו, וישמרך, ויחנך, שלום, אומרים הצבור רבונו של עולם וכו'. והמקרא, אפלו אינו שליח הצבור, לא יאמר, רבונו של עולם, מפני הטרוף


ומכל שכן שאם הוא שליח הצבור, שלא יאמרו מפני הפסק בתפלה. ולא ינגנו הכהנים אלא נגון המיחד, מפני טרוף הדעת.


בשעה שהכהנים אומרים את התבות, אין לצבור לומר שום פסוק, רק ישמעו היטב בכונה את התבות מפי הכהנים, כי כלום יש עבד שמברכים אותו ואינו מאזין ומכון לברכה. ואם אומרים הפסוקים, אינם יכולים לכון לברכה. אך קצת, נוהגים לומר פסוקים. ויזהרו שלא לאמרם אלא בשעה ששליח הצבור או הכהנים מנגנים, ולא בשעה שאומרים את התבות.


אחר כך מתחיל שליח הצבור שים שלום, ואז הכהנים מחזירים את פניהם כלפי ארון הקדש שבמזרח, ואומרים, רבון העולמים וכו', ויאריכו בתפלה זו עד שיסים שליח הצבור, המברך את עמו ישראל בשלום, כדי שיענו הצבור אמן גם על תפלתם. ואם אינם יכולים להאריך כל כך יאמרו עוד, אדיר במרום וכו', ובראש השנה ויום הכפורים שמנגנים היום תאמצנו וכו', לא יתחילו הכהנים רבון העולמים וכו', עד קרוב לסוף, כדי שיסימו בשוה עם שליח הצבור.


אין הכהנים רשאים להתחיל ברכת אשר קדשנו וכו', עד שתכלה לגמרי תבת כהנים מפי המקרא. ואין המקרא רשאי להתחיל יברכך, עד לאחר שיכלה אמן מפי כל הצבור. וכן באמן שעונים אחר וישמרך, ויחנך, שלום, ימתין המקרא ולא יתחיל יאר, ישא, שים שלום, עד לאחר שיכלה אמן מפי כל הצבור. ואין הכהנים רשאים להחזיר פניהם מן הצבור להיכל, עד שיתחיל שליח הצבור שים שלום. ואינם רשאים לכף אצבעותיהן מפשיטתן, עד שיחזירו פניהם מן הצבור


ואינם רשאים לעבור מן הדוכן, עד שיסימו הצבור אמן, לאחר המברך את עמו ישראל בשלום.


כשמחזירין הכהנים את פניהם, בין בתחלה בין בסוף, לא יחזירו אלא דרך ימין. לכן בתחלה כשעומדים ופניהם למזרח, יפנו לדרום ואחר כך למערב. ואחר הדוכן כשהופכין פניהם למזרח, פונים דרך צפון. וכשהם יורדין מן הדוכן, יהיה פניהם קצת לנגד ארון הקדש, ויפסעו לאחריהם כתלמיד הנפטר מלפני רבו. כשנועלין המנעלים, לא יגעו בהם. ואם נגעו, צריכין לטול ידיהם.


משתדלים ששליח הצבור לא יהיה כהן. ואם הוא כהן, לא יעלה לדוכן, וגם לא יקרא לפני הכהנים, אלא איש אחר יעמד אצלו שיקרא כהנים, וגם יקרא לפניהם את התבות יברכך וגו', ושליח הצבור עומד ושותק עד שים שלום. ואינו עובר במה שאינו עולה לדוכן, אף שזה קרא כהנים בקול, כי אין הכונה אלא על מי שאינו עומד בתפלה ועקר רגליו ברצה


ואם אין שם כהן אחר אלא הוא, אזי כדי שלא תתבטל מצות נשיאת כפים, יעלה הוא לדוכן וסומך על נטילת ידים של שחרית. כיצד עושה. עוקר רגליו קצת כשאומר רצה, ואומר עד ולך נאה להודות, ואחר אומר, אלקינו ואלקי אבותינו ברכנו בברכה וכו', ושליח הצבור עולה לדוכן, וזה האחר מקרא לו, וחוזר שליח הצבור ואומר שים שלום, ולא יאמר רבון העולמים וכו', עד לאחר הקדיש. ואם לא עקר רגליו ברצה, אינו רשאי לעלות.


צבור שכלם כהנים, אם אין שם אלא עשרה, כלם עולים לדוכן. למי מברכין. לאחיהם שבשדות. ומי עונה אחריהם אמן. נשים וטף. ואפלו אין נשים וטף, ענית אמן אינה מעכבת. ואם יש יותר מעשרה, היתרים מעשרה יעלו לדוכן, ועשרה ישארו לענות אמן.


כהן שנשא את כפיו ואחר כך הלך לבית הכנסת אחר, אם רוצה, יכול לעלות לדוכן גם כאן. ואם אינו רוצה, אף ששומע קוראין כהנים אינו צריך לעלות כיון שכבר עלה.


מי שיש לו מום בפניו, במדינותינו שנוהגים שכל הכהנים משלשלים את הטליתים על פניהם, מתר לשא את כפיו. אבל מי שיש לו מום בידיו, כגון שהן בהקניות (פרוש מין נגע לבן), או מנמרות בנקדות דקות, או שהן עקמות, או שאינו יכול לחלק את אצבעותיו, לא ישא את כפיו מפני שהעם יסתכלו בו ויסיחו דעתם. ואם הוא רגיל בעירו, שכבר שהה שם שלשים יום ומכירים אותו, נושא את כפיו. היו ידיו צבועות, לא ישא את כפיו, מפני שהעם מסתכלין בהם


ואם רב העיר מלאכתן בכך, ישא את כפיו. מי שאינו יודע לחתך האותיות היטב וקורא שי"ן ימנית כמו שמאלית, לא ישא את כפיו, אם לא שכל הקהל קורין כן. וכל כהן שאינו נושא את כפיו, יצא קדם רצה מבית הכנסת לחוץ, עד שיגמרו נשיאת כפים.


הרג את הנפש במזיד, אפלו עשה תשובה, לא ישא את כפיו. ואם הרג בשגגה ועשה תשובה, נושא את כפיו. וכן מומר שעשה תשובה, נושא את כפיו. נשא גרושה או חלוצה או שנטמא למת שאסור לו לטמא אליו, לא ישא את כפיו, עד שיעשה תשובה על פי תלמיד חכם. ושאר עברות, אינן מונעות מנשיאת כפים. חלל, אינו נושא את כפיו.


אונן אינו נושא את כפיו. ואבל תוך שנים עשר חדש על אביו ואמו או תוך שלשים על שאר קרובים, אינו נושא את כפיו, וצריך לצאת מבית הכנסת קדם רצה עד אחר נשיאת כפים. ואם אין בבית הכנסת שני כהנים אחרים, מתר לאבל לשא את כפיו תוך שנים עשר חדש על אביו ואמו ותוך שלשים על שאר קרובים. אבל תוך שבעה, כגון הקובר מתו ברגל, אפלו אם אין שם שני כהנים אחרים, אינו נושא את כפיו (קכ"ח).


כל המלאכות המתרות לעשותן ביום טוב, זה דוקא לצרך אותו היום. אבל להכין מיום ראשון ליום שני (אפלו בראש השנה), ומכל שכן ליום חל, אסור. אך אם הוא צריך לבשל בשביל היום, מתר לו לקחת קדרה יותר גדולה ולמלא אותה בשר וכיוצא בו, אף על פי שאינו צריך היום כל כך, ויותיר גם ללילה או למחר. ודוקא בתבשיל בקדרה מתר, מפני שהתבשיל מטעם יותר כשמתבשל הרבה בשר ביחד, ובלבד שלא יאמר בפה, שהמותר יהיה לצרך הלילה או לצרך מחר, אלא יבשל סתם


אבל בשאר מאכלים, אסור להוסיף בדבר שיש קצת טרחא במה שהוא מוסיף.


אפלו דבר שאינו מלאכה, כגון להביא מים או אפלו יין לקדוש או להבדלה, אסור להכין. וכן אסור להעמיד את הנרות במנורה או לתקן את הפתילות והעששיות ביום טוב ראשון לצרך הלילה, אלא אם הוא צריך להשתמש בהם גם קדם הלילה או לכבוד בית הכנסת.


נכרי שהביא ביום טוב ראשון דגים או פרות שיש לחוש שמא נצודו היום או נתלשו היום, או הובאו מחוץ לתחום, אסורים היום בטלטול, ולערב מתרים. שאם האינו יהודי מכירו ונותנם לו בלא קציצת דמים, מתר לקחתם ולאכלם (ועין עוד בסימן צ"ט סעיף ב' ותלמד לכאן) חוץ מיום טוב של ראש השנה, שאפלו הובאו ביום ראשון, אסורים ביום שני.


אם הביאם הנכרי בשביל ישראל לדורון או למכרם לו, יש לאסור גם ביום טוב שני. ואך אם חל יום טוב ביום החמשי וביום הששי והביא ביום החמשי, אם יש צרך גדול, מתר לטלטלן ביום הששי ולבשלם לכבוד שבת. וביום טוב של ראש השנה, גם זה אסור (תקט"ו).


חלב שחלבו אינו יהודי ביום ראשון וישראל רואהו, מתר ביום שני. ואם חלבו בשבת, ויום ראשון הוא יום טוב אסור ביום ראשון (ועין עוד בסימן צ"ט סעיף ב' ותלמד גם לכאן). ובראש השנה, אם חלבו ביום ראשון של יום טוב, אסור גם ביום שני, וגם בשבת הסמוכה לו (כמו שכתבתי בסימן צט סעיף ב) (תקה).


פתילות שהדליק בהן ביום טוב ראשון וכבו, מתר להדליק בהן ביום טוב שני. אך בשני ימים טובים של ראש השנה, אסור להדליק ביום טוב שני בפתילה שכבתה ביום ראשון, ואפלו בקצה השני. ומכל מקום מתרות בטלטול להסירן ולתת חדשות. וכן ביום טוב שלאחר שבת (ט"ז סוף סימן תקא).


יום טוב שחל להיות בערב שבת, אסור לאפות או לבשל בקדרה מיחדת לשבת, אלא על ידי ערוב תבשילין, שעושה בערב יום טוב, דהינו שלוקח איזה תבשיל או צלי שראוי ללפת בו את הפת, וגם פת, ומברך אשר קדשנו במצותיו וצונו על מצות ערוב. ואומר, בהדין ערובא יהא שרא לנא לאפויי, ולבשולי, ולאטמוני, ולאדלוקי שרגא, ולמעבד כל צרכנא מיומא טבא לשבתא


ואם אינו מבין לשון זה, יאמר בלשון שהוא מבין, [בערוב זה יהא מתר לנו לאפות ולבשל ולהטמין ולהדליק נר ולעשות כל צרכנו מיום טוב לשבת]. (דורך דיזען עירוב זייא אונז ערלויבט צו באקען צו קאכען. די שפייזע ווארם צו ערהאלטען. ליכטער אנצוצינדען, אונד איבערהויפט אללעס נעטהיגע פאן יום טוב אויף שבת צו פערריכטען)


צריך שיהא התבשיל דבר שדרכו לאכלו עם פת, כגון בשר דגים, וביצים. אבל דבר שאין דרכו לאכלו עם פת, לא מהני. שעור התבשיל, כזית. והפת, כביצה. ויש להדר אחר מנה יפה לכבוד המצוה. וגם הפת תהא שלמה ויניחה בשבת ללחם משנה, ובסעודה שלישית יבצע עליה, שכיון דאתעביד בה מצוה חדא זימנא, יתעביד בה נמי מצוה אחריתא.


אין ערוב תבשילין מועיל אלא להתיר לעשות כל צרכי שבת ביום טוב בעוד היום גדול, דהינו שיש שהות ביום, שאם היו מזדמנים לו אורחים שלא אכלו היום, היו אוכלים ונהנים בו ביום קדם בין השמשות ממלאכתו שעשה ביום טוב. אבל אם אין שהות ביום להנות ממלאכתו, אינו מועיל ערוב התבשילין. ולכן נוהגין כשחל יום טוב בערב שבת, מקדימין להתפלל ערבית של שבת מבעוד יום, שיהיו זריזין למהר לגמור הכל קדם שאומרים מזמור שיר ליום השבת


והתבשילין שמטמינים לשבת, צריכין להטמינם בעוד היום גדול, שיתבשלו קודם בין השמשות לכל הפחות שליש בשולן.


לא התר לאפות ולבשל על ידי ערוב תבשילין אלא בערב שבת. אבל אם חל יום טוב ביום ה' וביום ו', אסור לבשל או לאפות ביום ה' בשביל שבת.


צריך שיהא הערוב קים עד שהכין כל צרכי שבת. אם נאבדה או נאכלה הפת, אין בכך כלום, ומתר אפלו לאפות. ואם נאבד או נאכל התבשיל, אם נשאר כזית, גם כן לא הפסיד. אבל אם לא נשתיר ממנו כזית, אסור לו לבשל, כאלו לא ערב כלל. וכיצד עושה מי שלא ערב. אם לא נזכר עד אחר סעודת שחרית, ואין שם במקום ההוא ישראל אחר שערב, אינו מתר לו אלא לבשל קדרה אחת, ולאפות פת אחת, ולהדליק נר אחד לשבת


ואם נזכר קדם שמבשל לסעודת שחרית, יכול לבשל מכל מין בקדרה גדולה ולהותיר לשבת. ואם יש שם מי שערב, יתן לזה במתנה קמחו ובשרו וכל השיך לזה. והוא יזכה בדברים אלו בהגבהה, ויבשל ויאפה עבורו, ואפלו בביתו של זה שלא ערב.


כל בעל הבית צריך לעשות ערוב תבשילין בעצמו. ואפלו אשה שאין לה בעל, אם יודעת, מחיבת לעשות בעצמה, ואסור לסמך על הערוב של גדול העיר. ומי ששכח מחמת אנס ולא עשה ערוב תבשילין, או שעשה ונאבד, אם יש בעיר מי שמערב בשביל כל בני העיר (דהינו שמזכה להם את התבשיל ואת הפת, כמבאר בשלחן ערוך) יכול זה לסמוך על ערוב זה. אבל מי ששכח מחמת עצלות או שסמך עצמו לכתחלה על ערוב זה, לא מהני לה ודינו כדלעיל סעיף ה'.


אם חל יום טוב ביום ה' וביום ו', ונזכר ביום ה' שלא עשה ערוב תבשילין, יכול לעשות היום, ויברך את הברכה, ואחר כך יאמר, אם היום קדש, איני צריך לעשות ערוב, ואם היום חל, בהדין ערובא וכו', אבל בראש השנה אינו יכול לעשות כן (עין לעיל סימן צט סעיף ב) (תקכז).


כשם שמצוה לכבד את השבת ולענגו, כך מצוה לכבד כל ימים טובים ולענגן, שנאמר לקדוש ה' מכבד. וכל ימים טובים, נאמר בהם מקרא קדש.


איזהו כבוד. זה שאמרו רבותינו זכרונם לברכה, שמצוה על האדם לגלח בערב יום טוב, כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנול. וכן מצוה לרחוץ בחמין ולחף ראשו ולטול צפרניו בערב יום טוב, כמו בערב שבת. וכן מצוה ללוש פת בביתו בערב יום טוב לכבוד יום טוב כמו בערב שבת. וכן אסור לאכול בערב יום טוב מן המנחה ולמעלה כמו בערב שבת, כדי שיאכל סעודת יום טוב לתאבון. ואם חל ערב יום טוב בשבת, יאכל סעודה שלישית קדם מנחה קטנה


וכן הדין ביום טוב ראשון שהוא ערב יום טוב שני.


איזהו ענג. זה שאמרו רבותינו זכרונם לברכה, שחיב לאכול ביום טוב בכל יום שתי סעודות, אחת בלילה ואחת ביום. אבל סעודה שלישית, אין נוהגין בו. וחיב לקדש על היין קדם סעודה ויבצע על שתי ככרות שלמות כמו בשבת. וירבה בבשר ויין ומגדנות כפי יכלתו (ועין לעיל ס' עב סע"ז ח).


בכל יום טוב, בקדוש שבלילה אומרים לאחריו ברכת שהחינו על שמחת החג, חוץ מליל שביעי של פסח וליל שמיני, שאין מברכין שהחינו, כיון שאינו רגל בפני עצמו. והנשים, בשעת הדלקת הנרות אין להן לברך שהחינו בשום יום טוב. וקצתן נוהגות לברך שהחינו (חוץ מליל ז' וליל ח' של פסח) ולא מחינן להו (שאילת יעב"ץ) (סימן רס"ג ת"צ תרס"ח תרס"ט).


חיב לשמח את אשתו ובניו וכל הנלוים אליו, כל אחד כראוי לו. הקטנים נותן להם אגוזים ומגדנות. והנשים, בבגדים ותכשיטים כפי יכלתו. והאנשים, בבשר ויין. ונוהגין להרבות במיני מאכלים ביום טוב יותר מבשבת, כי ביום טוב נאמר בו שמחה. ולא בשבת. וגם בגדי יום טוב יהיו יקרים יותר משל שבת (תקכ"ט).


ביום שני של פסח, יש לעשות בסעודה איזה דבר, לזכר סעודת אסתר שהיתה ביום זה, שבו ביום נתלה המן (ת"צ).


ביום ראשון של שבועות, נוהגין לאכול מאכלי חלב. ויש בזה כמה טעמים. ורמז, מנחה חדשה לה' בשבעותיכם, ראשי תבות, מחלב. ויש לאכול גם מאכלי דבש, מפני שהתורה נמשלה להם, שנאמר, דבש וחלב תחת לשונך (פרי חדש בשם כל בו). וכיון שאוכלים מאכלי חלב וצריכין גם כן לאכול בשר, שהרי מצוה לאכול בשר בכל יום טוב, צריכין לזהר שלא יבאו לידי אסור. (ועין לעיל סימן ז' י"א, י"ב, תצ"ד).


אף על פי שהאכילה והשתיה במועדות היא מצות עשה, לא יהא אוכל ושותה כל היום כלו, שהרי כבר נאמר, עצרת לה' אלהיך. ואף על פי שנאמר, עצרת תהיה לכם, כבר פרשו רבותינו זכרונם לברכה, חציו לה' וחציו לכם. לפיכך צריכין לעסק גם בתורה.


וכשהוא אוכל ושותה, חיב להאכיל גם לגר ליתום ולאלמנה עם שאר העניים האמללים, שנאמר, והלוי והגר והיתום וגו'. אבל מי שנועל דלתי חצרו, ואוכל ושותה הוא ואשתו ובניו, ואינו מאכיל ומשקה לעניים ולמרי נפש, אין זו שמחת מצוה אלא שמחת כרסו, ועל אלו נאמר זבחיהם כלחם אונים להם, כל אוכליו יטמאו כי לחמם לנפשם. ושמחה כזאת, קלון היא להם, שנאמר וזריתי פרש על פניכם פרש חגיכם.


כשאדם אוכל ושותה ושמח ברגל, לא ימשך ביין ובשחוק ובקלות ראש ויאמר כל מה שיוסיף בזה, ירבה במצות שמחה, כי השכרות והשחוק וקלות הראש אינה שמחה, אלא הוללות וסכלות. ולא נצטוינו על ההוללות והסכלות, אלא על השמחה שיש בה עבודת יוצר הכל, שנאמר תחת אשר לא עבדת את ה' אלהיך בשמחה ובטוב לבב מרב כל. הא למדת שהעבודה היא בשמחה, ואי אפשר לעבוד את ה' לא מתוך שחוק ולא מתוך קלות ראש ולא מתוך שכרות.


מדת החסידים אשר ה' לנגדם תמיד ובכל דרכיהם ידעוהו, בעת שמחתם אז יותר ויותר מברכין ומשבחין להקדוש ברוך הוא אשר שמח אותם, ויאמר האדם בלבו בעת שמחתו והנאתו, אם כך הוא שמחת העולם הזה אשר היא הבל, כי אחריה תוגה וצער, מה תהיה שמחת העולם הבא התמידית, שאין אחריה תוגה. ויתפלל להקדוש ברוך הוא שיטה לבו לעבדו ולעשות רצונו בלב שלם, ושישמחנו בשמחת עולם, ויזכנו לחיי העולם הבא לאור באור פני מלך חיים.


חיב כל אדם להשגיח על בני ביתו, שלא יטילו במקום שיבאו חס ושלום לידי קלות ראש בהתערבם עם קלי הדעת, רק יהיו קדושים כי קדוש היום (תקכ"ט).


במוצאי יום טוב לחל או לחל המועד אומר בתפלה, אתה חוננתנו, ומבדיל על הכוס, אבל לא על הנר ולא על הבשמים (תצ"א).


נוהגין להרבות קצת באכילה ושתיה ביום שלאחר החג בכל שלש רגלים, והוא אסרו חג. ונוהגין שאין מתענין בו, אפלו חתן וכלה ביום חפתן, ולא יארצייט (יום זכרון להוריו), ובאסרו חג שלאחר חג השבועות, גם מצד הדין אסור להתענות בו, לפי שבזמן שבית המקדש היה קים, אם חל שבועות בשבת, היה יום טבוח הקרבנות ביום שלאחריו. אבל של פסח ושל סכות, היו מקריבין ביום ראשון דחל המועד (תכ"ט תצ"ד).


חל המועד אסור בקצת מלאכות ומתר בקצתן, דהינו כל מה שהוא לצרך אכילה לחל המועד או ליום טוב. וכן מלאכה בדבר האבד, דהינו שאם לא יעשנה יבא לידי הפסד, מתר לעשותה. וצריכין לזהר מאד, שלא לעשות בחל המועד מלאכה האסורה, כי אמרו רבותינו זכרונם לברכה, המחלל את חל המועד, כאלו עובד עבודה זרה (תק"ל תקל"ג תקל"ז).


עוד אמרו רבותינו זכרונם לברכה, המבזה את חל המועד, אף על פי שיש בידו תורה ומעשים טובים, אין לו חלק לעולם הבא. והמבזה, הינו, שאינו מכבדו במאכל ובמשתה ובכסות. ולכן כל אדם חיב לכבדו כפי כחו, וללבוש בגדים מכבדים (אבות פרק ג. ובחיי אדם, וסימן תק"ל).


מלאכת דבר האבד יכול לעשות גם על ידי ישראל אחר, אפלו בשכר. אבל מה שאינו דבר האבד, אלא שהוא לצרך המועד, אין לעשות על ידי ישראל אחר בשכר, אלא על ידי אינו יהודי. ואם אינו מוצא אינו יהודי, וגם בעצמו אינו יכול לעשות, מתר אפלו על ידי ישראל בשכר (סימן תקמ"ב ובחיי"א ונ"א).


הא דמתר לעשות דבר האבד, זהו דוקא אם לא היה אפשר לו לעשותו קדם יום טוב. אבל אם היה אפשר לו לעשותו קדם יום טוב והניחו עד חל המועד, אסור לעשותו בחל המועד (תקל"ח).


כל מלאכות האסורות לעשות בחל המועד, אם יש כאן ישראל שאין לו מה לאכל כראוי לחל המועד ויום טוב, מתר לעשותן על ידו, כדי שיהא לו מה לאכול. ומכל מקום יעשה בצנעא, ואסור לעשותן על ידי אינו יהודי. אך לצרך מצוה, מתר (תקל"ד תקמ"ב תקמ"ג).


אפלו מלאכות המתרות, אסור לעשותן בשביל אינו יהודי (חיי אדם).


אסור לזבל שדהו. ואפלו להכניס שם צאן בשביל שיעשו שם זבל, אסור. ואפלו על ידי אינו יהודי, אסור.


זריעה, אסורה. ואם יש לו זרעים, שאם לא ישקם במים יפסדו לגמרי, מתר להשקותם.


אסור לתלוש או לקצוץ שום דבר מן המחבר אם לא יתקלקלו הפרות עד לאחר יום טוב, כי אם מה שהוא צריך לאכול במועד. ואינו צריך לצמצם, אלא תולש בהרוחה, ואם יותיר, יותיר. וכן עצים שהוא צריך להסקה במועד, מתר לקצצם ממחבר. ואם צריך לתלוש בשביל להאכיל לבהמה, יעשה בשנוי (תקל"ב תקל"ז) ואסור ללקט עצים מן השדה ליפותו לחרישה. ואם נכר שמכון לצרכו שצריך לעצים, כגון שנוטל הגדולים ומניח הקטנים, מתר


וכן אסור לקצוץ ענפי האילן לתקנו. ואם נכר שמכון בשביל הענפים להאכילן לבהמתו ולא לתקנו, כגון שקוצץ כלן מצד אחד, מתר.


מי שיש לו גן אצל גן אינו יהודי, והאינו יהודי לוקט פרותיו, ואם הישראל לא ילקט, יבוא לידי הפסד, מתר לו ללקטם. ואם המה דברים שיתקלקלו בתלוש אם לא יעשה לצרכם גם מלאכה אחרת, מתר לעשות הכל, אפלו לדרוך ענבים לעשות יין וכדומה לזה, ובלבד שלא יניח בכונה מלאכתו לחל המועד.


אסור לגלח בחל המועד, אפלו גלח את עצמו גם בערב יום טוב, אלא מי שיצא מבית האסורים. ואפלו יצא בערב יום טוב, אלא שלא היה לו פנאי לגלח אז (ועין עוד לקמן סימן ר"כ סעיף ו) (תקנ"א).


ולקצוץ הצפרנים, גם כן אסור. אך אם קצצן בערב יום טוב, מתר לקצצן גם בחל המועד וכן אשה לצרך טבילה מתרת (ס' תקלב. ועין באה"ט שם).


אסור לכבס שום דבר, אפלו לצרך המועד, אלא אם לא היה אפשר לו בשום אפן לכבס קדם יום טוב. וכן מטפחות שמלפפין בהן את התינוקות (חתולים), כיון שמשתינין תדיר וצריכין להם הרבה, מתר לכבסן, ויזהרו לכבסן בצנעא (תקלב).


כל דבר שהוא לצרך רפואה, מתר לעשות, בין לאדם בין לבהמה (תקלב).


חשבונות וכיוצא בזה, שאם לא יכתבם, ישכחם, מתר לכתבם, משום דהוי דבר האבד. וכן מה שהוא לצרך המועד, מתר לכתב. אבל שאר דבר, אסור לכתב. ואגרת שלומים שכותב אדם לחברו, נוהגין לכתב בשנוי קצת, דהינו שכותבין שורה ראשונה עקמה. ולכל מה שמתר לכתוב, מתר גם כן לתקן קלמוס ודיו.


מי שצריך למעות אפלו שלא לצרך המועד, אלא שהוא חושש פן לא ימצא ללוות לאחר המועד, והמלוה אינו רוצה להלוות לו בלי שטר, מתר לו לכתב את השטר (תקמ"ה).


אין נושאין נשים בחל המועד משום דאין מערבין שמחה בשמחה. אבל מתר להחזיר גרושתו. ומתר לעשות משתה לברית מילה ולפדיון הבן. גם מתר לעשות משתה לכתיבת תנאים.


מתר לשכור פועלים, ואפלו ישראלים, שיעשו מלאכתו לאחר המועד.


מתר ללכת חוץ לתחום, בין ברגליו בין בקרון בין רכוב.


אין מעלין בהמה זכר על נקבה להרביעה, משום דלא הוי דבר האבד.


אין מושיבין תרנגלת על ביצים לגדל אפרוחים. ואם הושיבה קדם המועד וברחה, אם הוא בתוך שלשה ימים לבריחה, מתר להחזירה. אבל לאחר שלשה ימים, אסור להחזירה, אפלו אם יפסדו הביצים. ולהושיב אחרת תחתיה, אפלו תוך שלשה ימים, אסור (תקל"ו).


אסור להסיע ולשא מטלטליו וכלי ביתו בחל המועד מדירה שבחצר זו לדירה שבחצר אחרת, אפלו מדירה כעורה לדירה נאה. אבל מבית לבית בחצר אחת, מתר. וכן אם שתי החצרות סמוכות ויש פתח ביניהן, מתר להוציא החפצים דרך שם. ובמקום פסידא, מתר אפלו מעיר לעיר. וכן מדירה שאינה שלו לדירה שהיא שלו, מתר משום שמחת יום טוב, ששמחה היא לו לדור בדירה שהיא שלו (תקל"ה).


אם צריך להכניס פרותיו או שאר סחורה מפני שהוא ירא מפני גנבים או משאר הפסד, כל מה שאפשר לעשות בצנעה יעשה. ואם אי אפשר לעשות בצנעא, מתר לעשות אפלו בפרהסיא.


כל סחורה, אסורה, בין לקנות בין למכור. רק אם נזדמן לו רוח מרבה יכול לקנת ולמכר בצנעא, ויוציא לכבוד יום טוב יותר ממה שהיה בדעתו להוציא.


אם יש לו סחורה, שיש לחוש שאם לא ימכרנה עתה יפסיד מן הקרן, מתר למכרה משום דהוי דבר האבד, אבל אם אין לחוש שיפסיד אלא שלא ירויח אחר כך, אסור למכרה כי מניעת רוח לא מקרי הפסד.


אם חל יריד, שהוא יום השוק הבא לפרקים, או יום השוק שבכל שבוע, אלא שעתה הוא קודם החגאות שמתאספין קונים הרבה, מתר למכר דכיון שהוא דבר שאינו תדיר חשבינן גם מניעת הרוח כמו הפסד, אבל ביום השוק שבכל שבוע אסור, וכשבאים לפעמים סוחרים או ספינות שמוכרים בזול או קונים ביקר מה שאינם שכיח תמיד, גם כן מתר לקנת מהם ולמכר להם.


וכן מי שצריך לקנת יין בעת הבציר, שיהא לו לצרכי ביתו לשתת כל השנה ואחר כך יתיקר היין מתר לו לקנת בחל המועד, אבל למשא ומתן אסור לקנת.


דברים הנצרכים למועד, כגון פרות ותבלין מוכרין כדרכן אפלו בפרהסיא, וכיון שמתרין לפתח החנות בשביל ישראל מתרין למכר גם לאינו יהודי.


לתבע חובות, נהגו להקל אפלו מישראל, משום דחושבין לדבר האבד.


להלוות ברבית לגוי הרגיל אצלו, מתר, מפני דהוי דבר האבד, שלא ירגיל את עצמו אצל אחר. ואם מלוה לגוי שאינו רגיל אצלו, יוציא הרבית משבוע אחד לשמחת יום טוב. ולמכר סחורה למי שאינו רגיל אצלו, אסור, ולא מהני מה שיוסיף לשמחת יום טוב. אבל למי שרגיל אצלו, מתר, משום דהוי דבר האבד, שלא ירגיל את עצמו אצל אחרים (תקל"ט)


חלוף מטבעות, אסור (שם ובחיי אדם).


כל חדש ניסן אין אומרים תחנון, ולא צדוק הדין, ואין אומרים צדקתך בשבת במנחה. נוהגין מראש חדש ואילך לקרות בכל יום פרשת הנשיא שהקריב בו ביום, וביום שלשה עשר קורין פרשת בהעלתך, עד כן עשה את המנורה, שהיא כנגד שבט לוי.


אין מתענין בו אפלו תענית יארצייט (יום זכרון להוריו). אבל תענית חלום, מתענין. והבכורים, מתענין בערב פסח, כאשר יבאר אם ירצה השם בסימן קי"ג. וחתן וכלה גם כן מתענין בו, ואפלו בראש חדש ניסן (תכט).


בשבת הגדול למנחה, נוהגין שאין אומרים ברכי נפשי, אלא עבדים היינו וכו'. לפי שבשבת הגדול היתה התחלת הגאלה והנסים (סימן ת"ל).


כתיב ושמרתם את המצות, מכאן, שצריכין לשמור את החטין לשם מצות מצוה, שלא יבואו עליהם מים. ולדעת קצת מגדולי הפוסקים זכרונם לברכה, צריכין שמירה זו מיד משעת קצירה ואילך. אבל המנהג הוא כהפוסקים דסגי להו בשמירה משעה שמוליכין אותן לטחון ואילך. ואך המדקדקין במצוות, חוששין לשמירה משעת קצירה, וכן נכון לעשות


וראוי לדקדק שלא יעמדו השבלים במחבר עד שיתיבשו כל צרכן וילבינו, כי אז אם ירדו עליהן גשמים, יחמיצו אפלו במחבר, כיון שאינן צריכות עוד לקרקע. על כן ראוי ונכון לקצור בעוד שיש בהן עוד קצת מראה ירקות. ומי שאפשר לו בחטין שמורות משעת קצירה לכל ימי החג, מה טוב. ואם לאו, ראוי לו על כל פנים להדר בזה למצות שעל הסדר בשני הלילות (עין חיי אדם כלל קכ"ח סימן ל').


חטים שנמצאו בהן מבקעות או מצמחות, השאר מתר. ובלבד שיבררו אותן, או צריכין לדקדק היטב, אם יש שם על כל פנים ששים כנגד המבקעות והמצמחות. ולכתחלה יש להדר לברר גם מן החטים שאכלו מהן עכברים או שיהיה ששים כנגדן. והחטים שבאו בספינה או שהיו מנחות בבורות, אם הן יבשות וקשות ולא נשתנה מראיהן, כשרות. ואם היו מנחות בעליה וירדו עליהן גשמים דרך הגג בקצת מקומות, אסורות


אבל אם נפל עליהן קצת שלג או קצת מים במקום אחד, מסלק אותן שיש להסתפק בהן. והשאר מתרות (תנ"ג תס"ז).