עובד כוכבים שאמר לישראל, לוה בשבילי מעות ברבית מישראל על משכון זה, או אפלו אינו נותן לו משכון אלא שטר חוב, והמלוה סומך את עצמו רק על המשכון או על השטר של עובד כוכבים, ועל השליח אין שום אחריות, מתר. ואפלו אם הישראל השליח מביא את הרבית להמלוה, מתר לקבלה, ובלבד שהמלוה יגמר זאת בדעתו, שכל אחריות המשכון והמעות, בין בהבאה בין בחזרה הכל על אחריותו, ועל השליח לא יהיה שום אחריות.


וכן ישראל שנתן משכון או שטר חוב לישראל חברו, שילוה בשבילו על זה מעות ברבית מעובד כוכבים, אם העובד כוכבים אינו סומך רק על המשכון או על השטר. ועל השליח אין שום אחריות, מתר. וכן אם הישראל הלוה תחלה לישראל חברו על משכון, ואחר כך אמר להמלוה, לוה מעות מעובד כוכבים ברבית על משכון זה ועלי לשלם הקרן והרבית, אם העובד כוכבים סומך את עצמו על המשכון בלבד, מתר.


ישראל שהלוה לעובד כוכבים על משכון ברבית כך וכך לחדש, ואחר כך בא הישראל לחברו שהוא ילוה לו את המעות על משכון זה, ושהוא יטול את הרבית שתעלה מהיום עד הפרעון, מתר. אבל אם הישראל הראשון כבר זקף את הקרן עם הרבית לכל זמן ההלואה הרי הכל היא כקרן של ישראל, ואסור ללות על משכון זה מישראל חברו ברבית, דהוי כאלו נתן את הרבית מכיסו.


מעותיו של ישראל מפקדות ביד עובד כוכבים, והלוה אותם לישראל ברבית, אם היו באחריות העובד כוכבים שאם יאבד החוב יתחיב הוא לשלם במעותיו, מתר. ואם אינו באחריות העובד כוכבים, אסור (קסט). ולכן במקום שיש קבוצות מעות, (קפות חסכון) (שפארקאסע) וכדומה, שיש לישראלים חלקים (מניות) (אקציען) שמה וישראלים לוים משם ברבית, אף על פי שהממנים המה עובדי כוכבים, מכל מקום נראה לי דאסור גמור הוא


ולכן אסור לתן לשם מעות, כי שמא ילוה ישראל שאינו הגון. וכן אסור ללוות משם, כי שמא נתן לשם ישראל שאינו הגון.


שתפין שצריכין ללוות מעות ברבית מעובד כוכבים, יעשו שאלת חכם איך לעשות (עין "טורי זהב" סימן ק"ע סעיף קטן ג'. "חוות דעת" שם סעיף קטן א'. ובשלחן ערוך "התניא" הלכות רבת סעיף ס"ד).


מומר אסור ללוות ממנו ברבית, וגם להלוות לו ברבית יש להחמיר (קנט).


הנותן לחברו מעות שיתעסק בהן והרוח יהיה לחצאין, וגם ההפסד יהיה על שניהם בשוה, זהו נקרא עסקא ואסור, מפני כי החצי ממעות אלו היא מלוה ביד המקבל, שהרי היא באחריות שלו והוא נוטל את הרוח, וגם ההפסד עליו. והחצי הוא פקדון אצלו, שהרי הוא באחריות הנותן, והוא לוקח את הרוח מחצי זה, וגם ההפסד מחצי זה עליו. והמקבל שהוא מתעסק וטורח בחצי הפקדון שהוא שיך להנותן, זהו רק מפני שנותן לו את החצי בהלואה, והרי רבית ואסור


ויש התר לזה, אם הנותן נותן להמקבל איזה שכר בשביל העמל והטרח שהוא מתעסק בחלקו. ויש לקצוץ, או שיתן לו מיד בשעת נתינת המעות שכרו. ודי אפלו בדבר מועט (קעז).


יכולין להתנות, שלא יהא המקבל נאמן לומר שהפסיד מן הקרן כי אם על פי עדים כשרים, ועל הרוח לא יהא נאמן כי אם בשבועה (קס"ז).


גם יכולין להתנות שהבררה היא ביד המקבל, שאם ירצה לתת להנותן כך וכך בעד החלק הרוח שלו, תהא הרשות בידו, וכל מותר הרוח ישאר לו. ודרך זה הוא נכון, כי מסתמא המקבל לא ירצה לשבע, ויתן לנותן כפי מה שיקצבו ביניהם, וזהו התר עסקא הנהוג בינינו


ואפלו אם המקבל יודע אחר כך בעצמו שלא הרויח, או אפלו אם הפסיד, יכול לתן להנותן את הקרן עם הרוח שקצבו ביניהם, ואין כאן שום אסור, דכיון שיש עליו חיוב שבועה, יכול לפטר את עצמו בממונו מן השבועה.


אבל שיקנה המקבל את חלק הרוח של הנותן בכך וכך, שיהיה מחיב לתת לו אחר כך כך וכך בכל אפן, זהו אסור, אלא צריך שיהיה להמקבל הבררה.


נתן לו עסקא על זמן, ונתעכב אצלו המעות גם אחר זמן הפרעון, צריך המתעסק לתן לו רוח גם בעד הזמן שאחר כך, כי מסתמא נשאר בידו על תנאי הראשון. ומכל מקום טוב יותר לכתב תכף בתוך שטר עסקא, שאם ישאר המעות אצל המקבל לאחר הזמן, יהיה גם כן בתנאי זה.


נסח שטר עסקא:<br>מודה אני חתום מטה שקבלתי לידי מאת ר' ראובן הורויץ מאונגואר סך מאה זהובים (אעס"וו) בתורת עסקא לחצי שנה מיום דלמטה, והתחיבתי את עצמי שכל סחורה טובה שתהא נראית בעיני שהיא היותר קרובה להרויח בה, מחיב אני לקנות בעד סך הנזכר לעיל, והם קודמין למעותי. וכל הרוח שיתן ה' לידי מאותה סחורה, יהיה מחצה הרוח לי והמחצה לר' ראובן הנזכר לעיל, וכן חס ושלום להפסד הוא חלק כחלק


ומיד לאחר כלות חצי שנה מיום דלמטה אני מחיב להחזיר לר' ראובן הנזכר לעיל את הקרן וגם חצי רוח שלו, ולא יהא לי נאמנות לומר הפסדתי אלא על פי שני עדים כשרים, ועל הרוח לא אהא נאמן, רק בשבועה. ואולם תנאי היה בינינו שאם ארצה לתן לו בעד חלק רוח שלו י' זהובים, אזי אין לו עלי שום תביעה, כי המותר שיך לי לבד אפלו יברר שהיה הרבה רוח, וכל דין תורת נאמנות לבעל השטר אף לאחר זמן הפרעון


וכל זמן שלא אחזיר את המעות הנזכרות לעיל, הם בידי בעסקא באפן הנזכר לעיל.
אונגוואר כ"ח שבט תרל"א לפ"ק.
שמעון אייזנשטיין
בפנינו עדים:
לוי בלוישטיין יהודה הויכבערגער


אם השעה דחוקה ואי אפשר להם לכתב שטר עסקא, יכולין להתנות כל הדברים הנזכרים לעיל בעל פה.


אם מקדים מעות על סחורה, יכתבו שטר התר עסקא בענין זה:<br>מודה אני חתום מטה, שקבלתי מאת ר' ראובן וויינשטאק מאונגואר סך מאה זהובים (אעס"וו) להתעסק במעות אלו, (במאשין) [במכונה] שאני מחזיק בכפר זאהאן עד ראש חדש ניסן, הבא עלינו לטובה, והרוח שיעלה לערך מעות אלו, לאחר נכיון כל ההוצאות, יהיה מחצה שלי ומחצה לר' ראובן הנזכר לעיל, וכן חס ושלום ההפסד יהיה חלק כחלק


ומיד בראש חדש ניסן, הבא עלינו לטובה, אני מחיב להחזיר לר' ראובן הנזכר לעיל את הקרן עם חלק הרוח שלו. ולא אהא נאמן לומר הפסדתי אלא בברור, על פי שני עדים כשרים, ועל הרוח לא אהא נאמן כי אם בשבועה. אך זאת התנה בינינו שאם ארצה בראש חדש ניסן הבא עלינו לטובה לתן לר' ראובן הנזכר לעיל בעד הקרן וגם בעד חלק הרוח שלו סך חמש מדות ספירט, אזי אין לו עלי עוד שום תביעה יותר. וכל דין תורת נאמנות לבעל השטר, אף לאחר זמן הפרעון


וקבלתי שכר עמלי:
אונגואר י"א תשרי תרל"א לפ"ק.
שמעון בלומנטאהל
בפנינו עדים:
לוי בלוישטיין יהודה הלוי טויב


אם הנותן רוצה שהמקבל יתן לו שטר חוב פשוט ואמיץ, כחק המדינה, בכדי שאם המקבל יסרב מלפרוע או ימות, יהא לו נקל לגבות מעותיו על ידי ערכאות, אלא שבעל פה הם מתנים שמעות אלו הן בתורת עסקא, לא מהני, ואפלו השטר אינו אלא על הקרן לבד, דכיון שהנותן יכול לגבות כל המעות בשטר חוב שבידו אפלו אם יהיה הפסד ברור, אסור. ואפלו אם המקבל מאמין להנותן והוא אדם חסיד, מכל מקום לא מהני


ואפלו אם המקבל נותן להנותן גם שטר עסקא, שכתוב בו כי המעות שנכתבו בשטר חוב הן בתורת עסקא, גם כן לא מהני, דאכא למיחש שמא הנותן או יורשיו יעלימו אחר כך את שטר העסקא ויגבו בשטר חוב. ואין התר לזה, אלא שישלישו את שטר העסקא ביד שליש, או שהנותן יחתם את עצמו על שטר העסקא ויהא מנח ביד המקבל, או שיכתבו על שטר החוב, שהוא על פי אפן המבאר בשטר עסקא, או לכל הפחות ייחדו עדים ששטר החוב הוא בתורת עסקא


ובכל אפנים אלו, אפלו אם נכלל בשטר החוב הקרן עם הרוח, שפיר דמי (סימן קס"ז קע"ז ובחכמת אדם).


שטר עסקא לא מהני להתיר אלא אם האמת כן הוא, שהוא נוטל את המעות לעשות בו איזה עסק. אבל אם אינו נוטל את המעות לצרך עסק אלא לפרע איזה חוב וכדומה, אז לא מהני שטר עסקא, כיון שהוא שקר


אבל יכולין לעשות באפן זה, כגון ראובן שהוא צריך למעות, ויש לו איזה סחורה אפלו במקום אחר, יכול למכרה לשמעון אפלו בזול גדול, ובתנאי שהבררה ביד ראובן, שאם לא ימסרנה לידי שמעון עד יום פלוני, יתן לו בעדה כך וכך, (שיהיה לשמעון רוח כראוי), ושמעון יתן לראובן את המעות ויעשו קנין סודר לקיום המקח, דהינו ששמעון הלוקח יתן קצת מבגדו לראובן שיתפס בו, ובזה הוא קונה את הסחורה של ראובן, ואפלו, שלא בפני עדים


שלא בפני עדים, והסחורה היא באחריותו של שמעון הקונה


וכן ראובן שהיה חיב לשמעון מעות, ובהגיע זמן הפרעון אין לו מעות לראובן, והתפשרו ששמעון ימתין לו איזה זמן, בזה גם כן אין תקנה בשטר עסקא, אלא שראובן ימכר לשמעון איזה סחורה שיש לו באפן הנזכר לעיל, ושמעון יחזיר לו את שטר החוב שהיה לו עליו מכבר, וראובן יתן לו שטר על הסחורה אשר קנה מאתו באפן הנזכר לעיל.


ישראל שנתן לחברו בהמה לגדלה ושיחלקו אחר כך ברוח, דינו כמו שנתן לו מעות בעסקא (עין ביורה דעה סימן קע"ז).


אל תהי רגיל בנדרים. כל הנודר, כאלו בונה במה בשעת אסור הבמות. והמקימו, כאלו הקריב עליה קרבן, שחיב משום שחוטי חוץ, כי טוב יותר שישאל על נדרו ויתירו לו. והני מלי בשאר נדרים. אבל נדרי הקדש, מצוה לקימן, שנאמר נדרי לה' אשלם. ולא ישאל עליו אלא בשעת הדחק (ר"ג, ר"ל).


וכן יתרחק מן השבועה. אבל אם עבר ונשבע על איזה דבר, לא ישאל עליו אלא יעמוד בשבועתו, אף על פי שהוא מצטער, שנאמר, נשבע להרע ולא ימיר. וכתיב אחריו, עושה אלה לא ימוט לעולם. ואין נשאלין על השבועה אלא בשעת הדחק (ר"ג ר"ל).


צריך לזהר שלא ידור שום דבר. ואפלו לצדקה אין טוב לדור, אלא אם יש לו בידו מה שהוא רוצה לתן, יתן מיד. ואם אין לו, ימתין עד שיהיה לו ויתן בלא נדר. ואם פוסקים צדקה, וצריך לפסוק עמהם, יאמר בפרוש, שהוא פוסק בלי נדר. וכן כשמזכירין נשמות, שנודרין לצדקה, יש לומר בלי נדר (ועין לעיל סימן ט). אם הוא בעת צרה, מתר לו לנדור.


אם דעתו לקבע לו איזה למוד בתורה או לעשות איזה מצוה, והוא ירא פן יתרשל אחר כך, או שהוא מתירא פן יסיתהו היצר לעשות איזה אסור או למנעו מלעשות איזה מצוה, מתר לו לזרוזי נפשה בנדר או בשבועה, דאמר רב, מנין שנשבעין לקים את המצוה לזרז את עצמו אף על פי שהוא משבע ועומד מהר סיני, שנאמר, נשבעתי ואקימה לשמר משפטי צדקך. ואפלו אם לא אמר בלשון נדר או שבועה, אלא בדבור בעלמא, הוי נדר ומחיב לקים


ולכן צריך האדם לזהר כשהוא אומר שיעשה איזה דבר מצוה, שיאמר בלי נדר. וטוב שירגיל האדם את עצמו כן, אפלו באמרו לעשות דבר רשות, כדי שלא יכשל, חס ושלום, בעון נדרים.


מי שנודר נדרים כדי לתקן מדותיו, הרי זה זריז ומשבח. כיצד. הרי שהיה זולל, ונדר שלא יאכל בשר איזה זמן, או שהיה שוגה ביין, ואסר עליו את היין ושאר משקין המשכרין וכן מי שהיה מתגאה ביפיו וקבל עליו נזירות וכיוצא בזה, נדרים כאלו, המה עבודת השם יתברך שמו, ועל אלו אמרו חכמינו זכרונם לברכה, נדרים סיג לפרישות. ומכל מקום גם בנדרים כאלו אין לו לאדם להרגיל את עצמו, אלא יש לו להתגבר על יצרו גם בלא נדרים (ר"ג).


אין הנדר חל אלא אם היה פיו ולבו שוים. אבל אם נדר בטעות, שלא היה דעתו כמו שהוציא בשפתיו, או שהרהר בלבו נדר ולא הוציאו בשפתיו, אין זה נדר.


מי שנהג איזה חמרא בדברים המתרים מדינא, מחמת סיג ופרישות, כגון תעניות שבימי הסליחות, או שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין משבעה עשר בתמוז ואילך, וכיוצא בזה, אפלו לא נהג כן רק פעם הראשונה, אלא שהיה בדעתו לנהוג כן לעולם, או שנהג כן שלש פעמים, אף על פי שלא היה בדעתו לנהוג כן לעולם, ולא התנה שיהא בלי נדר, ורוצה לחזור מפני שאינו בריא, צריך התרה, ויפתח בחרטה, שהוא מתחרט על מה שנהג כן לשם נדר


לכן מי שהוא רוצה לנהוג באיזה חמרות לסיג ופרישות, יאמר בתחלה שאינו מקבל עליו כן בנדר, וגם יאמר שאין בדעתו לנהוג כן אלא בפעם ההיא, או בפעמים שירצה ולא לעולם (רי"ד).


כיצד מתירין את הנדר או השבועה, הולך אצל שלשה אנשים בני תורה, ואחד מהם יהיה בקי בהלכות נדרים, שידע איזה נדר יכולין להתיר ואיזה מהן אינן יכולין להתיר, ואיך מתירין, והם יתירו לו. ומי שנדר בחלום, טוב שיתירו לו עשרה בני תורה.


אף על פי שלענין כל המצות שבתורה אין הבן נעשה גדול עד שיהיו לו שלש עשרה והביא שערות, והבת אינה גדולה עד שיהיו לה שתים עשרה שנה והביאה סימנים, אבל לענין נדר ושבועה, יש להם קדימה שנה אחת. שהקטן בן שתים עשרה שנה ויום אחד, והקטנה בת אחת עשרה שנה ויום אחד, אפלו לא הביאו סימנים, אם מבינים לשם מי נדרו ונשבעו, נדרם נדר ושבועתן שבועה. אבל פחותים מזמן זה, אפלו מבינים, אין דבריהם כלום


ומכל מקום גוערין בהם ומכין אותן שלא ירגילו לשונם בנדרים ושבועות. ואם הוא דבר קטן וקל שאין בו ענוי נפש, גוזרין עליהם שיקימוהו.


האב מפר נדרי בתו עד שתתבגר, דהינו שיהיו לה שתים עשרה שנה וששה חדשים. והוא שלא נשאת. והבעל מפר נדרי אשתו. כיצד מפירין. אומר שלש פעמים, מופר או בטל או שאר לשון המורה שהוא עוקר את הנדר מעקרו, בין שאומר כן בפניה או שלא בפניה. אבל לשון התרה, לא מהני באב ובבעל, וגם אין יכולין להפר רק ביום שמעם. דהינו אם שמעו בתחלת הלילה, מפירין כל הלילה וכל היום שלאחריו


ואם שמעו ביום סמוך לצאת הכוכבים, אין מפירין רק עד צאת הכוכבים, ויותר אינן יכולין להפר. בשבת לא יאמר לה מופר ליכי כמו בחל, אלא מבטל בלבו, ואומר לה, טלי אכלי, וכיוצא בזה. ואם האב או הבעל אמרו תחלה שהוא מרצה מן הנדר, אף על פי שלא אמר בפרוש, אלא שאמר לשון שהוא מורה שהוא מרצה, ואפלו אם רק בלבו חשב שהוא מרצה בנדרה, שוב אינו יכול להפר (ואם תלתה הנדר במעשה, עין "שפתי כהן" סימן רלד סעיף קטן מה).


איזה נדרים יכולין האב או הבעל להפר. דוקא דברים שיש בהם ענוי נפש, כגון רחיצה, קשוט, כחול ופרכוס, וכיוצא בזה. והבעל יכול להפר גם דברים שאין בהם ענוי נפש, אם הן מן הדברים שבין איש לאשתו וגורמים איבה ביניהם. אבל אלו, אינן מתרים אלא כל זמן שהיא יושבת תחתיו. ולאחר שנתאלמנה או נתגרשה, אסורה בהן.


היוצא לדרך, בין מביתו בין ממקום שהיה לן בדרך, וכן בחזרתו לביתו, לאחר שיצא מעבורה של העיר, דהינו שבעים אמה ושני שלישי אמה לאחר שכלו כל הבתים, מתפלל תפלת הדרך, יהי רצון מלפניך ה' אלקינו ואלקי אבותינו, שתוליכנו לשלום וכו'. אומרה בלשון רבים, רק "ותתנני לחן, אומר בלשון יחיד. ויותר טוב לאמרה לאחר שיצא מיל מעבורה של עיר. וכשהוא כבר בדרך ולן באיזה עיר, יכול לאמרה בבקר גם קדם שיצא.


אין להתפלל אותה אלא אם כן יש לו ללכת לכל הפחות פרסה. ולכתחלה יש לו להתפלל בתוך פרסה הראשונה. ואם שכח, יכול להתפלל כל זמן שהוא בדרך, ובלבד שעדין לא הגיע לתוך פרסה הסמוכה לעיר שהוא רוצה ללון בה.


תפלת הדרך צריכין לאמרה סמוך לברכה אחרת. ולכן אם יוצא בבקר ואומר בדרך ברכת השחר, או שהיה לן בדרך באיזה עיר (שאז יכול לומר תפלת הדרך גם קדם שיצא) ואומר אפלו קדם שיצא ברכת השחר, יאמרה אחר ברכת הגומל חסדים טובים לעמו ישראל. ואם הולך לאחר התפלה מביתו, יאכל או ישתה איזה דבר על הדרך, ויברך ברכה אחרונה, וסמוך לה יאמר תפלת הדרך, או יטיל מים ויברך אשר יצר, ויסמכה לה.


יש לאמרה בעמידה, ואם הוא רוכב או הולך בעגלה, אם אפשר להעמיד הבהמה, יעמידנה, משום דרוכב כמהלך דמי. ואם לאו, יאמרה כך.


אין אומרים אותה אלא פעם אחת בכל יום שהוא הולך. אבל אם חנה באיזה עיר על דעת ללון שם, ואחר כך נמלך ויצא ממנה לעבור חוצה לה או לשוב לביתו, אומרה פעם שנית. אם הולך ביום ובלילה או שהיה לן שלא במקום ישוב, פעם הראשונה אומרה בחתימה, ובשאר הימים אומרה בלא חתימה. כי כל זמן שלא לן במקום ישוב, נחשב הכל לדרך אחד.


טרם צאתו לדרך, יש לו לתן צדקה, שנאמר, צדק לפניו יהלך וישם לדרך פעמיו. ויש לטול רשות מהגדולים שבעיר שיברכו אותו שיצליח בדרכו. ויש להשתדל שילוו אותו איזה אנשים. והמלוה את חברו, כשהוא פורש ממנו, צריך לעמד במקומו עד שההולך יתעלם מעיניו (מהריעב"ץ). המברכים לההולך בדרך לא יאמרו לו לך בשלום אלא לך לשלום. שהרי דוד אמר לאבשלום, לך בשלום, הלך ונתלה. ויתרו שאמר למשה, לך לשלום, עלה והצליח


כשהוא בדרך, יעסק בתורה, שנאמר, ובלכתך בדרך. ויאמר בכל יום איזה מזמורי תהלים בכונה והכנעה. ויזהר שתהא לו פת עמו, אפלו הולך במקום קרוב. גם יש לו לקח עמו ציצית, שמא תפסל לו ציצה ולא ישיג אחרת ויתבטל ממצוה. לעולם יכנס אדם בכי טוב ויצא בכי טוב. פרוש, כשיכנס ערבית לבית המלון, יכנס בעוד החמה זורחת, ולמחר ימתין עד הנץ החמה ויצא, ואז טוב לו, כמו שכתוב וירא אלהים את האור כי טוב


לא יאכל הרבה כשהוא בדרך (אורח חיים סימן ק"י).


באכסניא שהוא אוכל שמה, צריך לדקדק אם בעל הבית ואנשי ביתו המה כשרים ונאמנים. ואם רוצה לאכול בשר במקום שאינו ידוע לו, צריך לחקור ולדרוש היטב מי הוא השוחט ומי הוא הרב המשגיח עליו, כי בעונותנו הרבים רבה המכשלה, והמשכיל יבין. ומכל שכן ביין, אשר בעונותנו הרבים רבו המתפרצים, וצריכין חקירה ודרישה (יו"ד סימן קי"ט).


כשהוא מתפלל תפלת שחרית בדרך, יזהר להתעטף בטלית גדול כמו שהוא מתפלל בבית הכנסת, כי הטלית הקטן, רחוק שיהיה כשעור. אם הולך ברגליו, אזי כשאומר הפסוק שמע ישראל וכו', וברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, צריך לעמוד, שיכון לבו היטב. ואם רוכב או יושב בעגלה, מתר. ובתפלת שמנה עשרה יעמוד. ואם הוא נחוץ לדרכו, אם יכול לעמד, לכל הפחות בשלש ברכות ראשונות ובשלש ברכות אחרונות, מוטב


ואם לאו, יתפלל מישב בעגלה, ויעשה הכריעות מישב. ואמנם טוב יותר שיתפלל אפלו מיד בעלות השחר, וגם מנחה אפלו מיד חצי שעה אחר חצות היום, כדי שיוכל להתפלל מעמד וכראוי. (השעור שהוא מחיב לחזור אחר מים וכדי להתפלל בעשרה, כתוב בסימן י"ב סעיף ה' וסעיף ח עין שם) (אורח חיים סימן סג פט צד רלג ובחיי"א).


המהלך בדרך והגיע עת האכל ולא מצא מים, נתבאר בסימן מ' סעיף י"ד. ובסימן מ"ב סעיף י"ט נתבאר, שהאוכל פת, אסור לצאת ממקומו, עד שיברך ברכת המזון. ובסימן מ"ד סעיף ו' נתבאר, שצריך לברך מישב דוקא. ואמנם אם אכל בדרך כשהוא מהלך, מתר לברך ברכת המזון גם כן כשהוא מהלך, מפני שאין דעתו מישבת עליו אם יצטרך להתעכב. אבל אם אכל מישב, גם ברכת המזון צריך לברך מישב (קפ"ג).


קצת נוהגין שבהיותם בדרך ואוכלים בבית עובד כוכבים, אין מברכין בזמון, משום דלא הוי קביעות. ומכל מקום אם קבעו עצמן שם לאכול ביחד, אינו נכון לבטל הזמון. ויאמרו, הרחמן הוא ישלח לנו ברכה מרבה במקום הליכתנו ובמקום ישיבתנו עד עולם. ואם אוכלים משל אחד, יכולין לומר, הרחמן הוא יברך את בעל הבית הזה, וקאי על בעל הסעודה, ואם לאו, יאמרו, הרחמן הוא יברך אותנו. ועין לעיל סוף סימן מ"ד (קצ"ג).


מדינא, אסור לילך בערב שבת יותר משלש פרסאות, בין לביתו בין למקום אחר כדי שיוכלו להכין צרכי סעודות שבת כראוי. ובמדינות אלו אין נזהרין בזה, מפני שרב בני אדם מכינים ברוח. ומכל מקום צריך כל אדם לזהר מאד שיכנס לאשפיזא בעוד היום גדול, כי הרבה חלול שבת בא על ידי מה שמתאחרים. לכן יהא נזהר מאד, ולא יסיתנו היצר לומר, עוד היום גדול והדרך טוב (רמ"ט).


מי שהוא ביום שבת קדש בדרך במלון ויש לו מעות, אם יכול להפקידן או להצניען, אסור להחזיקן בכיסו, שהרי הם מקצה. ואם מתירא שמא יגנבון ממנו, יתפרן בערב שבת בבגדו וישב בבית, ולא יצא בהן במקום שאין ערוב. אך אם יש לחוש שמא מחמת זה שאינו יוצא כל היום מביתו, ירגישו שיש לו מעות ויגזלון ממנו, מתר לצאת בהן כשהן תפורות בבגדו. אבל אם הן בכיסו, בכל ענין אסור (סימן ש"א) (עין עוד בסימן קפ"ט, דברים שצריכין לזהר בדרך).


אמר רבי חלבו אמר רב הונא, לעולם יזהר אדם בתפלת המנחה, שהרי לא נענה אליהו אלא בתפלת המנחה, שנאמר ויהי בעלת המנחה ויגש אליהו. והטעם שתפלת המנחה היא חשובה כל כך, מפני כי תפלת השחר זמנה ידוע, בבקר בקומו ממטתו יתפלל מיד קדם שיהא טרוד בעסקיו. וכן תפלת ערבית בלילה זמנה ידוע, בבאו לביתו והוא פנוי מעסקיו


אבל תפלת המנחה, הוא בעוד שהיום גדול והאדם טרוד בעסקיו והוא צריך לשום אל לבו ולפנות מכל עסקיו ולהתפלל, על כן שכרה הרבה מאד (טור רלב).


עקר זמנה הוא בתשע שעות ומחצה ולמעלה, והיא נקראת מנחה קטנה. ובשעת הדחק, כגון שהוא צריך לצאת לדרך או שהוא צריך לאכול. יכול להתפלל מיד לאחר שש שעות ומחצה, והיא נקראת מנחה גדולה. והמשך זמנה הוא לכתחלה עד שעה ורביעית שעה קדם הלילה ולא יותר, וזה נקרא פלג המנחה, כי משעת מנחה קטנה עד הלילה הוא שתי שעות ומחצה, והחצי מזה היא שעה ורביעית. ובדיעבד או בשעת הדחק, יכול להתפלל עד צאת הכוכבים


וכן נוהגין עתה ברב הקהלות, שמתפללין מנחה סמוך ללילה. ושעות אלו המה שעות זמניות, דהינו לפי ערך היום, מזריחת החמה עד שקיעתה מתחלק היום לשנים עשר חלקים, ואם היום גדול שמנה עשרה שעות, אזי שעה ומחצה נחשבת לשעה.


אסור להתחיל לאכול אפלו סעודה קטנה סמוך למנחה קטנה. וסמוך, הינו חצי שעה קדם. ואם אינו קובע עצמו לסעודה, אלא שאוכל או שותה דרך ארעי פרות או תבשיל, אפלו מחמשת מיני דגן, יש מתירין. אבל יש להחמיר גם בזה. וכן אסור לכנס למרחץ או להסתפר סמוך למנחה קטנה


וסעודה גדולה, כגון סעודת נשואין או ברית מילה וכדומה, אסור להתחיל אפלו סמוך למנחה גדולה, דהינו מחצות היום אסור, אלא ימתינו עד זמן מנחה גדולה, ויתפללו קודם הסעדה. ובמקום שקורין לבית הכנסת והוא רגיל לילך לבית הכנסת להתפלל בצבור, מתר להתחיל סעודה קטנה סמוך למנחה קטנה, וגם אחר כך, ובלבד שמיד שקורין לבית הכנסת, יפסיק ממה שהוא עסוק, להתפלל


וסעודה גדולה סמוך למנחה קטנה, אסור להתחיל אפלו במקום שקורין לבית הכנסת, ואפלו סמוך למנחה גדולה יש להחמיר.


לתפלת מנחה, צריכין גם כן נטילת ידים עד הפרק כמו לתפלת שחרית, וכמבאר לעיל בסימן י"ב סעיף ה' וסעיף ו'. (עין חיי אדם כלל ל"ג סעיף ו' ובשלחן ערוך של התניא סימן צ"ב במראה מקום אות כ"ג) וכן לתפלת מעריב אם הפסיק אחר מנחה, וכן למוסף אם הפסיק אחר שחרית, צריך לטל ידיו.


אין לומר אשרי שקדם מנחה עד שיהא מנין בבית הכנסת, כדי שהשליח צבור יאמר הקדיש על מה שאמרו בעשרה. ואם אמרו אשרי בלא מנין ואחר כך נשלם המנין, יאמרו איזה מזמור ואחר כך יאמר השליח צבור קדיש. ויש לשליח הצבור להתעטף בטלית קדם אשרי, שלא להפסיק בין אשרי לקדיש. ואם לא היתה טלית עד לאחר שאמר אשרי, יתעטף ויאמר איזה פסוקים שעליהם יאמר קדיש.


אם השעה דחוקה וקרוב ללילה, מתחיל שליח הצבור מיד אחר קדיש, השמנה עשרה בקול רם. והצבור לא יתפללו אלא שומעים ועונים עד שיאמר האל הקדוש, אז עונים אמן ומתפללים בלחש. ואם השעה דחוקה ביותר ויש לחוש שאם ימתינו על שליח הצבור עד לאחר שיאמר האל הקדוש, לא יסימו תפלתם בעוד יום, יכולין להתפלל מיד עם שליח הצבור בלחש מלה במלה עד האל הקדוש. וטוב אם אפשר שיהא לכל הפחות אחד שיענה על ברכות שליח הצבור אמן (קכ"ד רל"ב).


מי שבא לבית הכנסת ומצא צבור מתפללין שמנה עשרה, מתפלל עמהם שמנה עשרה ויאמר אשרי לאחר השמנה עשרה. ואם לא יוכל לגמור שמנה עשרה, קדם שיבא שליח הצבור לקדשה, ואם ימתין עד לאחר שיגמור שליח הצבור כל השמנה עשרה עם הקדיש, יעבור זמן התפלה, ימתין ויתפלל בלחש עם שליח הצבור בחזרת התפלה מלה במלה, ואומר עמו כל נסח הקדשה, וגם לדור ודור וכו', כמו שהוא אומר, ויסים עמו בשוה ברכת האל הקדוש וברכת שומע תפלה


וגם מודים יאמר בשוה, כדי שישחה עם הצבור. רק ביום תענית צבור, לא יאמר עם שליח הצבור עננו, אלא אומרו בשומע תפלה, כמו שאר יחיד. וכן אם רוצה להתפלל מעריב עם הצבור, ואם ימתין עד אחר חזרת שליח הצבור את התפלה יצטרך להתפלל ערבית ביחידות יתפלל מנחה עם חזרת השליח צבור, ואם בא סמוך לקדשה ימתין עד לאחר שיאמר שליח הצבור האל הקדוש, ויענה אמן, ואז יתפלל


ואף שיפסיד ענית אמן שלאחר שומע תפלה וגם מודים (שהם חיובים), מכל מקום הכי עדיף טפי, מלהפסיד תפלת ערבית עם הצבור, ומכל שכן, אם השעה עוברת מזמן מנחה (ועין לעיל סימן כ' סעיף י"א).


אם נמשכה תפלת המנחה עד הלילה, לא יאמרו תחנון, כי אין אומרים תחנון בלילה. וצריכין לזהר ולהשגיח שלא תמשך עד הלילה ממש, כי אז אין אומרים קדיש תתקבל על התפלה שהתפללו ביום, כיון שהלילה שיך ליום המחרת (קל"א רלד).


מי שבא בערב שבת למנחה בבית הכנסת, והקהל כבר קבלו שבת או יום טוב, דהינו בשבת אמרו מזמור שיר ליום השבת, וביום טוב אמרו ברכו, לא יתפלל מנחה בבית הכנסת הזאת, אלא ילך חוץ לבית הכנסת ויתפלל. ואם שומע ששליח הצבור אומר ברכו, לא יענה עם הצבור, שאם יענה ברכו שוב אינו רשאי להתפלל אחר כך תפלה של חל


(אם טעה וענה, יתפלל ערבית שתים, כדלעיל סימן כ"א) ואם בא סמוך לקבלת שבת ויום טוב, אף על פי שלא יוכל לגמר השמנה עשרה קודם שיקבלו שבת או יום טוב, יכול להתפלל כיון שמתחיל בהתר (רס"א רס"ג).


זמן קריאת שמע של תפלת ערבית הוא משנראין שלשה כוכבים קטנים, וביום המענן ימתין עד שיצא הספק מלבו. ועכשו נוהגין להתפלל בצבור מעריב תכף אחר מנחה, אף על פי שעדין אינו לילה, מפני טרח הצבור, שהוא טרח לאסף הצבור שנית, ובלבד שלא יהא קדם פלג המנחה, כי אז אפלו בדיעבד אינם יוצאין. ואשרי למי שמתפלל ערבית בצבור בלילה, ובין מנחה למעריב עוסק בתורה, לחבר הלילה עם היום בתורה, שהוא ענין גדול


ועל כל פנים ראוי לכל ירא שמים, שאם התפלל בצבור קדם הלילה, לא יאכל קדם הלילה אלא ימתין, ומיד לאחר צאת הכוכבים יקרא שלש הפרשיות של קריאת שמע. ומי שאינו מתפלל בצבור, אסור לו להתפלל תפלת ערבית קדם צאת הכוכבים.


לכתחלה צריך להתפלל ערבית מיד בצאת הכוכבים. ואסור להתחיל לאכל או לעשות שום דבר, ואפלו ללמד, חצי שעה קודם צאת הכוכבים, כמו סמוך למנחה קטנה (ועין לעיל סימן ס"ט סעיף ג'). ואם אין לו פנאי, כגון שהוא לומד ברבים, על כל פנים לא יאחר יותר מחצות הלילה. ובדיעבד אפלו אחר חצות עד שלא עלה עמוד השחר יצא (פ"ט רל"ב רל"ה).


מי שבא לבית הכנסת לתפלת ערבית ומצא שהצבור עומדין להתפלל שמנה עשרה, אפלו עדין אינו לילה, אלא מפלג המנחה ולמעלה, מתפלל עמהם שמנה עשרה, ואחר כך כשיהיה לילה יאמר קריאת שמע עם הברכות


ואם הצבור עומדין באמצע קריאת שמע וברכותיה, ויש לו שהות לומר קדם שיגיעו לתפלת שמנה עשרה, קריאת שמע עם הברכות עד שומר עמו ישראל לעד יעשה כן, וידלג ברוך ה' לעולם וכו', ואינו צריך לאמרו אחר כך לאחר התפלה (מהריעב"ץ), ואם הוא לא התפלל עדין מנחה, יתפלל תפלת שמנה עשרה של מנחה, בשעה שהצבור אומרים קריאת שמע עם הברכות, וישהה מעט לכל הפחות כדי הלוך ד' אמות, ויתפלל אחר כך שמנה עשרה עם הצבור למעריב


ואחר כך כשיהיה לילה, יאמר קריאת שמע עם הברכות.


מן ברוך ה' לעולם עד יראו עינינו, יש לומר בישיבה. ואסור להפסיק מן תחלת והוא רחום עד לאחר השמנה עשרה. ומה שהשמש מכריז יעלה ויבא וטל ומטר לא הוי הפסק, משום דהוי צרך התפלה.


אם נשאר אדם יחידי מתפלל מעריב בבית הכנסת בלילה, חיב חברו להמתין עד שיסים תפלתו, כדי שלא תתבלבל מחשבתו. ואם התחיל להתפלל בשעה שלא יוכל לסים תפלתו עם הצבור, אינו חיב להמתין עליו, שהרי מוכחא מלתא דאדעתא דהכי נכנס, שאינו מפחד.


אחר תפלת ערבית צריך לקבע עת לתורה, לקים והגית בו יומם ולילה. ויש לחוש בלילה שאם יאכל תחלה תחטפנו שנה, מתוך שהוא יגע, והטבע מבקשת מנוחה, ונמצא מתבטל מתורה. על כן יש לזהר שיקבע לו עת ללמד קודם האכילה. אך אם הוא רעב ולבו חלש, שלא אכל ביום לשבע, יטעם מעט כדי לישב דעתו, ואחר כך ילמד קצת, ואחר כך יאכל סעדתו די צרכו, ויחזר ללמוד תורה איש איש כפי השגתו


אמרו רבותינו זכרונם לברכה, לא אברא לילה אלא לגרסא, והינו בלילי חרף, ומכל מקום גם בלילות הקצרים צריך ללמוד מעט בכל לילה, לקים והגית בו יומם ולילה. ומן חמשה עשר באב ואילך יוסיף מעט מעט. ואמר ריש לקיש, כל העוסק בתורה בלילה, חוט של חסד נמשך עליו ביום, שנאמר, יומם יצוה ה' חסדו ובלילה שירה עמי. מה טעם יומם יצוה ה' חסדו, משום ובלילה שירה עמי


ואכא דאמרי, אמר ריש לקיש, כל העוסק בתורה בעולם הזה, שהוא דומה ללילה, הקדוש ברוך הוא מושך עליו חוט של חסד בעולם הבא שהוא יום, שנאמר, יומם יצוה ה' חסדו ובלילה שירה עמי. ומכל שכן מי שיש לו חק קבוע ללמוד בכל יום ונתבטל ביום, שהוא צריך להשלים חקו בלילה.


ראוי לאדם בינוני הבריא למעט בסעודת הלילה, ותהא קלה מסעודת היום, וירויח בזה ארבעה דברים, א. ישמר בריאותו ב. יהא נשמר מדבר רע, שלא יבא לידי מקרה לילה, שבא מחמת אכילה גסה ודברים המחממים. ג. שיהיו חלומותיו נחים ומישבים, כי מרב אכילה ושתיה הרבה, פעמים באים חלומות קשים וזרים ד. שלא תכבד שנתו עליו, ויקיץ בזמן הראוי, ודי לאדם הבריא לישן שש שעות. ויזהר שלא לישן בחדר יחידי, ולא לישן במקום חם ביותר ולא במקום קר ביותר.


ראוי לכל ירא שמים שקדם הליכתו לישן, יפשפש במעשיו שעשה כל היום, ואם ימצא שעשה עברה יתחרט ויתודה עליה ויקבל על עצמו בלב שלם, שלא לעשותה עוד, ובפרט בעברות המצויות, כגון חניפות שקרים, ליצנות, ולשון הרע, צריכין בדיקה ביותר. גם יתן האדם אל לבו למחל לכל אדם שחטא כנגדו, שלא יענש שום אדם מחמתו. דאיתא בגמרא, כל מי שחברו נענש על ידו, אין מכניסין אותו במחצתו של הקדוש ברוך הוא. ויאמר שלש פעמים, שרי לכל מאן די צערן


ואחר כך יאמר רבונו של עולם הריני מוחל וכו'.


אם לא קרא שלש הפרשיות של קריאת שמע כשהיה לילה, אזי יאמר כל השלש פרשיות בקריאת שמע שעל המטה. אבל אם אמרם בלילה, אינו צריך לומר בקריאת שמע שעל המטה, כי אם פרשה הראשונה בלבד. ומכל מקום למצוה מן המבחר יאמר כל שלש הפרשיות, ואחר כך אומרים מזמורי ופסוקי דרחמי, כמו שנדפס בסדורים. ואולם ברב הסדורים נדפס ברכת המפיל קדם קריאת שמע. ויותר טוב לומר ברכת המפיל בסוף, שתהא הברכה סמוכה לשנה


ויאמר קריאת שמע עם המזמורים קדם שהולך למטתו, וברכת המפיל יאמר כשהוא על מטתו (עין לעיל סוף סימן ה'), וקדם שילך למטתו ילך אל המזוזה ויניח אצבעותיו עליה ויאמר, ה' שומרי וגו', ואחר כך יאמר שבע פעמים, בכל דרכיך גו' ולאחר שאמר ברכת המפיל, לא יאכל ולא ישתה ולא ידבר עד שיישן


אם אינו יכול לישן יאמר עוד הפעם קריאת שמע והמזמורים ופסוקי דרחמי, וחוזר וקורא עד שתחטפנו שנה, או יאמר כמה פעמים פסוקים אלו, תורה צוה לנו וגו' אש תמיד וגו' סעפים שנאת וגו', אור זרוע וגו' עד שתחטפנו שנה, והיא סגלה להנצל ממקרה לילה רחמנא לצלן. ותהא כונתו בשנה לחזק כחו לעבודת קונו ואזי נחשבת לו לעבודת שמים


אם צריך לשמש מטתו, לא יאמר תחלה ברכת המפיל, אלא אחר כך קורא לכל הפחות פרשה הראשונה של קריאת שמע ואומר ברכת המפיל (סימן סעיף א רל"א רל"ה רל"ט).


יפשיט מלבושיו מעליו ולא יישן במלבושיו. כשחולץ מנעליו ופושט בגדיו, חולץ ופושט של שמאל תחלה. ולא יניח מלבושיו תחת מראשותיו, כי משכח למודו, וצריך לזהר מאד להרגיל את עצמו לשכב על צדו. ואסור גדול לשכב פרקדן, דהינו גבו למטה ופניו למעלה, או בהפוך פניו למטה וגבו למעלה, אלא דוקא על צדו. וטוב שישכב בתחלת שנתו על צד שמאל, ובסוף על צד ימין, והוא טוב לבריאות הגוף, כי הכבד מנח בצד ימין, והאצטומכא בצד שמאל


וכאשר יטה על צד שמאל, אזי יהא הכבד על האיצטומכא ויחממה בחמו, ובזה יתעכל המזון מהרה. ואחרי שנתעכל המזון ראוי לו שיטה על צד ימין, כדי שתנוח האיצטומכא ותרד פסולת המאכל. ולא יתהפך מצד אל צד פעמים הרבה (אורח חיים סימן ב', רמב"ם פרק ד' מהלכות דעות, מהריעב"ץ אה"ע סימן כג, שבילי אמונה). (הלכות צניעות תבארנה אם ירצה השם בסימן ק"נ).


שבת קדש הוא האות הגדול והברית, שנתן לנו הקדוש ברוך הוא, לדעת כי בששת ימים עשה ה' את השמים ואת הארץ וכל אשר בהם ושבת ביום השביעי, והוא יסוד האמונה. ואמרו רבותינו זכרונם לברכה, שקולה שבת ככל המצות. כל המשמר את השבת כהלכתו, כאלו מקים כל התורה כלה. וכל המחלל את השבת, כאלו כפר בכל התורה כלה (רמב"ם סוף הלכות שבת ומגיד משנה שם, וחיי"א ריש הלכות שבת)


וכן הוא אומר בעזרא, ועל הר סיני ירדת וגו' ותתן להם משפטים ישרים ותורות אמת וגו', ואת שבת קדשך הודעת להם.


וכל המחלל את השבת בפרהסיא, הרי הוא כעובד כוכבים לכל דבריו. אם נוגע ביין אוסרו. והפת שהוא אופה הוי כמו פת של עובד כוכבים. וכן התבשיל שהוא מבשל, הוי כמו בשולי עובד כוכבים (ועין לעיל סימן ל"ח). ופרהסיא הוי בפני עשרה מישראל. ולאו דוקא שעושה בפניהם ממש, אלא שיודעין מהעברה (ש"ך סימן קנ"ז סעיף קטן ד'), דהכי מוכח בש"ס ופוסקים, גבי והא אסתר פרהסיא הוה. וכן כתב הפרי מגדים (יו"ד סימן ב'


שפ"ד סעיף קטן י"ז), פרסום הוי עשרה מישראל או שידע שיתפרסם (יו"ד סימן ב').


לפיכך משבח הנביא ואומר, אשרי אנוש יעשה זאת ובן אדם יחזיק בה שומר שבת מחללו וגו' וכל השומר את השבת כהלכתו ומכבדו ומענגו כפי כחו, גם כן מפרש על פי הנביא שכרו גם בעולם הזה, חוץ מן השכר הרב הצפון לעולם הבא, שנאמר, אם תשיב משבת רגלך עשות חפצך ביום קדשי, וקראת לשבת ענג לקדוש ה' מכבד, וכבדתו מעשות דרכיך, ממצוא חפצך ודבר דבר, אז תתענג על ה', והרכבתיך על במתי ארץ


והאכלתיך נחלת יעקב אביך כי פי ה' דבר (רמב"ם שם)


כתיב זכר את יום השבת לקדשו. פרוש שיזכור בכל יום ויום את יום השבת לקדשו, שאם נזדמן לו דבר מאכל חשוב שאינו שכיח בכל יום והוא דבר שאינו מתקלקל, יקנהו לכבוד שבת. ובערב שבת, מצוה שישכים בבקר לקנת צרכי שבת. ויכול לקנות גם קדם התפלה ובלבד שלא יאחר על ידי זה תפלת צבור. וטוב יותר לקנת בערב שבת לכבוד שבת, מלקנת ביום ה'. אך דבר שצריך הכנה, יקנה ביום ה'. ועל כל דבר שהוא קונה, יאמר לכבוד שבת


מתקנת עזרא, שיהיו מכבסין הבגדים בחמשי בשבת לכבוד שבת. ולא בערב שבת, מפני שבערב שבת צריך להתעסק בצרכי שבת.


מצוה על כל אדם שאף על פי שיש לו כמה משרתים, מכל מקום יעשה גם הוא בעצמו איזה דבר לכבוד שבת כדי לכבדו, כדמצינו באמוראים, רב חסדא היה מחתך את הירק דק דק, ורבה ורב יוסף היו מבקעים עצים, ור' זירא היה מדליק את האש, ורב נחמן היה מתקן את הבית ומכניס כלים הצריכים לשבת, ומפנה כלי החל. ומהם ילמד כל אדם ולא יאמר לא אפגם בכבודי, כי זהו כבודו שהוא מכבד את השבת (ר"נ).


המנהג בכל ישראל לאפות בבתיהם לחמים לכבוד שבת, לא מבעיא אם אוכלים בימי החל פת פלטר עובד כוכבים, שיש לזהר לאכול ביום השבת קדש פת ישראל, אלא אפלו אם בחל אוכל פת פלטר ישראל, מכל מקום לכבוד שבת יאפו בביתם כדי שתקים האשה מצות הפרשת חלה, כי אדם הראשון נברא בערב שבת והיה חלתו של עולם, והאשה בחטאה אבדתו, ועל כן צריכה היא לתקן דבר זה. ועושין שלשה לחמין, גדול ובינוני וקטן


הבינוני לסעודת הלילה, והגדול לסעודת היום, להראות כי כבוד היום עדיף, והקטן לסעודה שלישית.


יכין בשר ודגים יפים ומטעמים ויין משבח כפי יכלתו, כי מצוה לאכול בכל סעודה מסעודות שבת דגים, אם אינם מזיקין לו. אבל אם מזיקין לו או שאינם ערבים לו, לא יאכלם, כי השבת לענג נתן ולא לצער. וישחיז את הסכין, שזהו גם כן מכבוד השבת, ויתקן את הבית, ויציע את המטות, ויפרס מפה על השלחן, ותהא פרוסה כל יום השבת. ויש מדקדקין לפרס שתי מפות. וישמח בביאת השבת


וישמח בביאת השבת. ויחשוב בדעתו, אלו היה מצפה שיבוא אליו איזה אדם יקר וחשוב, איך היה מתקן את הבית לכבודו, ומכל שכן לכבוד שבת מלכתא, בקצת מקומות עושין פשטידא או מליתא לסעודת ליל שבת, זכר למן שהיה מנח כמו בקפסה, טל למטה וטל למעלה. יש לטעם בערב שבת את התבשילין שנעשו לשבת (רמ"ב ר"נ רס"ב).


אפלו עני שבישראל יזדרז ויתאמץ לענג את השבת. ויצמצם בכל השבוע כדי שיהיה לו מעות לכבוד שבת. ואם אין לו מעות, ילוה אפלו על משכונות לצרכי שבת. ועל זה אמרו רבותינו זכרונם לברכה, בני, לוו עלי ואני פורע. וכל מזונותיו של אדם, קצובים לו מראש השנה, חוץ מהוצאות שבת ויום טוב שאם מוסיף מוסיפין לו. ואם השעה דחוקה לו ביותר, על זה אמרו רבותינו זכרונם לברכה, עשה שבתך חל ואל תצטרך לבריות


ומכל מקום אם אפשר לו, יראה על כל פנים לעשות לכבוד שבת איזה דבר מעט, כגון דגים קטנים וכדומה. מי ששלחו לו איזה דבר לאכלו בשבת, יש לו לאכלו בשבת ולא להשאירו לחל.


אין לעשות מלאכה בדרך קבע בערב שבת, ממנחה קטנה ולמעלה (עין לעיל סימן ס"ט סעיף ב'). אבל בדרך ארעי, מתר. ולצרך שבת, גם אחר כך מתר. ולעשות בגדי חברו בשכר, אסור. אך מי שהוא עני ורוצה להשתכר לצרך שבת, מתר לו כל היום, כמו בחל המועד. לספר את ישראל, מתר כל היום, אפלו מעשה אמן, אפלו בשכר, מפני שהתספרת נכרת שנעשית עכשו בשביל השבת. יש להסגיר את החניות שעה אחת לפני השבת (אם הוא בדרך, עין לעיל סימן ס"ח סעיף י"ב רנ"א רנ"ו).


מתשע שעות זמניות ולמעלה, מצוה להמנע מסעודה, אפלו מה שהוא רגיל בחל. וסעודה שאינו רגיל בה בחל אפלו היא סעודת מצוה, אם היה אפשר לעשותה ביום אחר, אסור לעשותה בערב שבת כל היום, אפלו בבקר. אך סעודת מצוה שזמנה קבוע היום, כגון מילה ופדיון הבן וכדומה, מתר. ומכל מקום נכון להקדימה בבקר ולא ירבה בה, ומכל שכן שלא לאכול אכילה גסה, כדי שיאכלו סעודת שבת לתאבון (רמ"ט).


חיב כל אדם להשלים פרשיותיו עם הצבור, דהינו שיקרא בכל שבוע פרשת השבוע שנים מקרא ואחד תרגום. ומיום ראשון ואילך חשוב עם הצבור, (שכבר התחילו הצבור פרשה זו בשבת במנחה). אבל המצוה מן המבחר היא לקרתה בערב שבת אחר חצות היום. ויש לקרות כל פרשה, דהינו פתוחה או סתומה, שני פעמים, ואחר כך התרגום עליה, (כן הסכים הגאון הרב רבי אליהו מוילנא זכר צדיק לברכה) ואפלו הפרשה מסימת באמצע פסוק, יפסיק שם


ובגמר יש לומר אחר התרגום פסוק אחד בתורה, כדי לסים בתורה. וטוב שלא יפסיק בשיחה בין הקריאה. ונוהגין לקרות גם ההפטרה. ויש נוהגין עוד לומר אחר כך שיר השירים. ומי שהוא בדרך ואין לו רק חמש בלי תרגום, יקרא שתי פעמים מקרא. וכשיבוא למקום שיהיה לו תרגום, יקרא התרגום (רפ"ה)


גם יש לו לכל ירא שמים, ללמוד פרוש רש"י על הסדרה, ואם לאו בר הכי הוא ילמד פרוש אשכנזי (לועזי) על הסדרה, כגון ספר "צאינה וראינה" וכדומה, שיבין ענין הסדרה.


מצוה על כל אדם לרחוץ בכל ערב שבת פניו ידיו ורגליו בחמין. ואם אפשר, ירחץ כל גופו בחמין (ר"מ), ויטבל את עצמו במקוה (והגאון מהריעב"ץ כתב, שלא ירחץ כל גופו, משום דקשה לתשמיש באותו יום).


אסור לרחוץ עם אביו וחמיו ובעל אמו ובעל אחותו. ובמקום שנוהגין לכסות ערותן בבית המרחץ, מתר. וכן התלמיד לא ירחץ עם רבו, ואם צריך לו שישמשנו, מתר.


ומצוה לחף את הראש ולקץ את הצפרנים, וכן לגלח שערות ראשו אם היו גדולות. ואין לקץ צפרני ידיו ורגליו ביום אחד. גם אין לקץ צפרניו או לגלח שערות בראש חדש, אפלו חל בערב שבת. יש מקפידין שלא לטול את הצפרנים כסדרן אלא בדלוג, דהינו בימין מתחילין באצבע הסמוכה לאגודל, והסימן בדאג"ה ובשמאל מתחילין באצבע הרביעית והסימן דבהג"א. גם יש מקפידין שלא לטול את הצפרנים ביום ה', כי מתחילין לגדול ביום שבת, שהוא יום השלישי


טוב לזהר לשרף את הצפרנים (אורח חיים סימן ר"ס).


בכל ערב שבת יפשפש במעשיו, ויתעורר בתשובה לתקן כל הקלקולים שעשה בששת ימי המעשה, כי ערב שבת כולל כל ימי השבוע, כמו ערב ראש חדש כולל כל החדש (ספרי מוסר).


ישתדל שיהיו לו בגדים נאים, וגם טלית של מצוה נאה לכבוד שבת, דכתיב וכבדתו, ודרשינן, שלא יהא מלבושך של שבת כמלבושך של חל (רס"ב). ואפלו הוא בדרך בין הנכרים, מכל מקום ילבש בגדי שבת, כי אין המלבושים לכבוד הרואים אלא לכבוד השבת (חיי אדם).


התבשילין צריכין להשגיח להסירן מן הגחלים קדם שבת, (עין לקמן סימן פ' סעיף ה'). ואם שכח ולא הסירן, אזי אם יבא בשבת לקחת את הקדרה וגחלים בוערות סביב לה, שאם יקח את הקדרה יזיז את הגחלים אסור לישראל לקחת אותה. ועל ידי אינו יהודי, מתר.


התבשילין שמטמינין בתנור ליום השבת כנהוג, אף על פי שהפתח אינו טוח בטיט, מתר. ואסור לפתח את התנור בלילה, כי שמא יש קדרות שעדין לא נתבשלו כל צרכן. ועל ידי שיסתם אחר כך את התנור, יגרם בשול.


הא דמתר להטמין גם כשאין התנור טוח בטיט, זהו דוקא כשמטמינין בשר, וכן אפלו כשמטמינין מיני קטניות ומיני בצק, אלא שמטמינים זמן הרבה קדם הלילה באפן שיוכלו להתבשל קדם הלילה קצת עד שיהיוראויים לאכילה על ידי הדחק. אבל כשמטמינין מיני קטניות ומיני בצק סמוך ללילה, צריכין דוקא לטוח את התנור בטיט (כי מן הסתם אינו גרוף וקטום כראוי). וצריכין לזהר בזה


וצריכין לזהר בזה. כי אם לא עשו כן, אז אפלו בדיעבד המאכלים אסורים עד למוצאי שבת בכדי שיעשו.


בשבת כשפותחין את התנור שהוא טוח בטיט, יש לפתחו על ידי אינו יהודי. ואם אין אינו יהודי יש לפתחו על ידי קטן. ואם אין קטן, מתר גם לגדול לפתחו, ויש לעשות על ידי שנוי (רנ"ט).


המטמין קאפע בערב שבת בתוך הגומה לצרך שבת ומכסהו בכרים וכדומה, שיהא חם, אם הוא מטמינו בתוך החול, אסור להטמין כל הכלי בתוך החול


ואפלו אינו מטמין כל הכלי אלא מקצתו ועל מקצתו מכסה בבגדים וכדומה באפן שכל הכלי מכסה מכל הצדדים, גם זה אסור, אלא צריך לעשות באפן זה, שהכלי אשר בתוכו הקאפע יטמינו רק עד חציו או עד שלישיתו בתוך החול, והמותר יהא באויר, ויתן על הגומה דף או יכפה עליו כלי, שיהא אויר בינו ובין הכלי שבתוכו הקאפע, ואז יכול לתן עליהם בגדים וכרים וכדומה (היי"א). (יתר דיני הטמנה בשלחן ערוך סימן רנ"ז, רנ"ח, רנ"ט.)


סמוך לחשכה ישאל לאנשי ביתו בלשון רכה, הפרשתם חלה. ויאמר להם, הדליקו את הנר.


חיב אדם למשמש בבגדיו בערב שבת קדם חשכה אם אין מחט תחובה בהם או אם אין איזה דבר בכיסים, ואפלו במקום שיש ערוב, שמא יש בהם איזה דבר מקצה (רנ"ב).


אסור להניח לאינו יהודי שיעשה מלאכת ישראל בשבת, וסמכוהו על הפסוק, כל מלאכה לא יעשה, דמשמע אפלו על ידי אינו יהודי. ואם מוסר לאינו יהודי את המלאכה בערב שבת, אף על פי שהאינו יהודי עושה בשבת, מתר. אבל רק באלו האפנים: (א) שהאינו יהודי יקח את החפץ מביתו של ישראל קדם השבת ולא בשבת.


שיקצץ לאינו יהודי שכרו, שאז הוא עושה את המלאכה בשביל עצמו, שיקבל שכרו. ולכן מי שיש לו משרת אינו יהודי לזמן ידוע, אסור להניח לו לעשות מלאכה בשבת, מפני שהמלאכה היא רק לתועלת הישראל. ואינו יהודי הנוסע לאיזה מקום וישראל נותן לו אגרת שישאה שמה. וישאה גם בשבת, צריך הישראל לתת לו איזה שכר, כדי שהאינו יהודי יעשה בשביל שכרו ולא בחנם.


השכר יהא קצוב לכל המלאכה, ולא יהא האינו יהודי שכיר יום (רמג רנב).


אסור לקבע להאינו יהודי שיעשה המלאכה בשבת. ואפלו אם אינו קובע לו בפרוש שיעשה בשבת, אלא שהוא קובע לו זמן שיגמר המלאכה סמוך לאחר השבת, וידוע כי אי אפשר שיגמר את המלאכה עד יום זה, אם לא יעשה גם בשבת, גם כן אסור. וכן אם שולח בידו אגרת ואומר לו, ראה שתביאהו שמה ביום פלוני, וידוע כי אי אפשר להגיע שמה אלא אם כן ילך גם בשבת, גם כן אסור


וכן אם יום השוק הוא ביום השבת, אסור לתת לנכרי מעות בערב שבת שיקנה לו איזה דבר שידוע שאינו מוצא לקנותו כי אם בשבת. וכן אסור לתן לו איזה דבר למכרו בענין זה. ואולם אפן זה שאינו קובע לו בפרוש שיעשה בשבת, אינו אסור, אלא בנותן לו בערב שבת, אבל קודם לכן, מתר לתת לו החפץ לעשות או מעות לקנות, וטוב שלא לדור כלל בעיר שיום השוק הוא בשבת, כי אי אפשר שלא יחטא. ואם השוק אינו בשכונת היהודים, אין לחש.


המלאכה לא תהא במחבר לקרקע, כגון בנין או עבודת השדה. אבל עבודת הבנין, אסור שיעשה אינו יהודי בשבת, אף על פי שהישראל קצץ עמו כל שכר הבנין לגמרי. ובשעת דחק גדול יעשה שאלת חכם. ואפלו לסתת אבנים אולתקן קורות לצרך בנין, אם ידוע שהמה של ישראל, והנכרי עושה ברחוב במקום פרהסיא, אסור שיעשה בשבת. וכן עבודת השדה, כגון לחרוש ולקצור וכדומה, אפלו אם שכר את האינו יהודי שיעשה כל המלאכה בעד סכום ידוע ואינו שכיר יום, אסור


אבל אם האינו יהודי נוטל חלק מן התבואה, והמנהג הוא כן באותן המקומות, שהעובד את האדמה נוטל חלק בתבואה, מתר. ואם השדה הוא במקום רחוק שאין ישראל דר בתוך תחום שבת ממנו, מתר גם בשכירות בסכום ידוע, ובלבד שלא יהא האינו יהודי שכיר יום.


אם בנו גוים לישראל בית בשבת באסור, נכון להחמיר שלא יכנס בו (ויש בזה כמה חלוקי דינים).


מי שיש לו שדה או ריחים, מתר להשכירן לאינו יהודי, ואף על פי שאינו יהודי עושה בהם מלאכה בשבת. אבל מרחץ אסור להשכיר לו. ואם המרחץ אינו של ישראל אלא בשכירות מאינו יהודי, יעשה שאלת חכם איך ינהג בו. וכן מי שהוא מחזיק מכס פנדק (ווירטסהויז), מלבנה (ציגעל הוטע) בית יציקה לזכוכית (גלאז הוטטע) וכדומה, צריך שאלת חכם איך ינהג בהם (רמ"ג רמ"ד).


בביתו של ישראל, אסור להניח לאינו יהודי שיעשה מלאכה בשום אפן. ואפלו משרת אינו יהודי שרוצה לעשות מלאכה בשביל עצמו צריכין למחות בו (רנב שה).


אמן אינו יהודי שעשה מלבוש בשביל ישראל, והביאו לו בשבת, מתר ללבשו. ואם ידוע שגמרו בשבת, אין ללבשו כי אם לצרך גדול. אבל אסור לקח כלים ומלבושים מבית האמן, אפלו מאמן ישראל בשבת ויום טוב. ואינו יהודי שאינו אמן, אלא שיש לו חנות שמוכר מנעלים וכדומה, מתר לישראל המכירו לקח ממנו בשבת ולנעלם, ובלבד שלא יקצץ עמו דמי המקח, וגם לא יהיו דברים שהובאו מחוץ לתחום (רנ"ב).


כלים שעושין בהם מלאכה, כגון מחרשה וכיוצא בה, אסור להשכיר לאינו יהודי בערב שבת. ואף על פי שאין אנו מצוים על שביתת כלים, מכל מקום כיון שהוא נוטל שכר והשכירו בערב שבת, מחזי כאלו האינו יהודי הוא שלוחו. וביום ה' מתר לו להשכירו. ולהשאיל לו, מתר אפלו בערב שבת, ואפלו כלים שעושין בהם מלאכה, ובלבד שיקחם האינו יהודי מביתו של ישראל קדם הכנסת שבת


אפלו אם מתנה עם האינו יהודי שהוא ישאיל לו עבור זאת כליו בפעם אחרת, מתר, ולא אמרינן בכי האי גונא דהוי כשכירות. וכן להשכיר לו כלים שאין עושין בהם מלאכה, מתר אפלו בערב שבת כשאינו יהודי מוציאם קדם שבת (רמ"ו).


הא דמתר להשכיר כלים לאינו יהודי באפנים הנזכרים, דוקא כשאינו נוטל שכר שבת בפני עצמו אלא בהבלעה תוך שאר ימים, כגון שמשכיר לחדש או לשבוע, ואומר לו: בעד כל שבוע או בעד כל חדש תתן לי כך וכך, או אפלו בעד כל ב' ימים או כל ג' ימים. אבל שכר שבת בפני עצמו, אסור לטול


אפלו השכיר לו לשנה וחושבים ימים נפרדים, שאומר: אני משכיר לך לשנה או לחדש, ובעד כל יום ויום תתן לי כך וכך, אף על פי שאחר כך משלם האינו יהודי בעד כל הימים בבת אחת, אסור לטול שכר המגיע לשבתות, כיון שמחשבין ימים נפרדים. ואסור לטל שכר שבת שלא בהבלעה, אפלו בעד כלים שאין עושין בהן מלאכה, ואפלו בעד חדר לדור בו (רמו מו). ואסור שכר שבת הוא בין מאינו יהודי בין מישראל.


אין מפליגין בספינה על הים פחות משלשה ימים קדם שבת, דהינו מיום ד' ואילך אסור. אבל אם הולך לדבר מצוה, מתר, אפלו בערב שבת.


על הנהרות, מתר להפליג בספינה בכל ענין, אפלו בערב שבת, ובלבד שלא יצטרך הישראל לעשות שם מלאכה בשבת, ואפלו אם בהמות מוליכות את הספינה, מתר.


היכא דמתר להפליג בספינה בערב שבת, אם נכנס בה בערב שבת וישב שם עד חשכה, אף על פי שחזר לביתו ולן בביתו, מתר לכנס בה אחר כך ביום השבת, ובלבד שלא תלך הספינה בשביל ישראלים לחוד. אך מאחר שהיה בביתו בשבת, קנה שביתה בביתו, ולכן אם הלכה הספינה יותר מתחום שבת ובאה בשבת ליבשה, אין לו שם אלא ד' אמות, ויותר מזה אסור לו ללכת שמה. ועין לקמן סימן צ"ה.


ללכת בספינה בשבת כדי להתפלל בעשרה או למצוה אחרת, אם הספינה הולכת גם בשביל אחרים, יש להתיר. ומכל מקום יש להישראל לכנס לתוך הספינה בערב שבת בעוד יום לישב שמה עד שתחשך, ואחר כך יכול לחזור לביתו, וחוזר בשבת לתוך הספינה. אבל שתלך הספינה בשביל הישראל לבד, אין להתיר (עין בספר נתיב חיים סימן רמ"ח שהאריך בענין זה) (רמה).


חיב כל אדם להפריש עצמו ממלאכה ולהדליק את הנרות לכל הפחות חצי שעה קדם צאת הכוכבים. ואם אמרו בבית הכנסת מזמור שיר ליום השבת, אף על פי שעדין יש שתי שעות עד הלילה, מכל מקום חל שבת על המעט ואסורים בכל המלאכות. ואפלו מי שבא מעיר אחרת לכאן, חל עליו שבת מיד כשאמרו בצבור מזמור שיר ליום השבת. ובעיר שיש בה שני בתי כנסיות אין אחד נגרר אחר חברו.


מצוה להרבות בנרות לכבוד שבת. יש נוהגין להדליק עשרה, ויש מדליקין שבעה. ועל כל פנים ראוי שלא לפחות משתי נרות, נגד זכור ושמור, ואך בשעת הדחק, גם בחד סגי. ויהיו ארכים שידלקו לכל הפחות עד לאחר האכילה. ויהדר לקנות נרות יפים, דאמר רב הונא הרגיל בנר שבת להשתדל בו לעשותו יפה, הוין לו בנים תלמידי חכמים, שנאמר כי נר מצוה ותורה אור. על ידי נר מצוה, בא אור תורה


ולכן ראוי שתתפלל האשה בשעת הדלקה, שיתן לה הקדוש ברוך הוא בנים זכרים מאירים בתורה (רס"ג), וטוב שתתן מקדם איזה פרוטות לצדקה. ואשה קשת רוח בגדול בנים או שאין לה כלל, סגלה שתאמר לאחר הדלקת הנרות, ההפטרה של יום ראשון דראש השנה. וטוב שתבין מה שהיא אומרת, ותאמר בכונה.


מצוה מן המבחר להדליק בשמן זית. וגם שמן הרגיל בינינו שקורין שמן פרחים (בלומענעהל) כשר. אבל שאר שמנים, יש מהם שאינם כשרים, וגם הפתילה יהדר שתהא מצמר גפן או פשתן או קנבוס, כי בשאר דברים, יש מהם שאינם כשרים. ובמדינתנו נוהגין להדליק בנרות העשויים מחלב, והן כשרות אבל להניח חתיכת חלב בתוך כלי ובתוכו פתילה, אסור להדליק כן. המדליק צריך שידליק עד שיאחז האור ברב אותה חתיכת פתילה היוצאה מן הנר


וכן בנרות העשוים מחלב צריך שיאחז האור ברב הפתילה היוצאת.


כבר ידוע שכל המצות מברכין עליהם עובר לעשיתן. אבל בהדלקת הנרות לשבת, כיון שבהדלקה מקבלת האשה שבת על עצמה, והברכה הרי היא התחלה להדלקה, ואם כן אם תברך תחלה, לא תוכל עוד להדליק, על כן היא מדלקת תחלה. וכדי שתהא הברכה עובר לעשיתן, פורשת ידיה כנגד פניה שלא תראה הנרות, ומברכת ומסירה את הידים ורואה את הנרות, והוי כאלו ברכה קדם ההדלקה. (ומשום לא פלוג, נוהגות כך גם ביום טוב)


ועקר הנרות שבהן הוי קבלת שבת, הן אלו שעל השלחן שאוכלין עליו, ועל כן תדליק אותן באחרונה. ובשעת הצרך, כגון שהיא צריכה ללכת לטבילה או לחפה, או לשאר דבר נחוץ, תוכל להתנות שאינה מקבלת שבת בהדלקה (עין לקמן ק"ס סעיף ה'), ואז תוכל לברך קדם הדלקה. ואפלו תנאי בלב, סגי.


מצות הדלקת הנרות חלה בין על האנשים בין על הנשים, אלא שהנשים מזהרות בה יותר, מפני שהן מצויות בבית. ועוד מפני שהאשה כבתה נרו של עולם, שהחטיאה לאדם הראשון והחשיכה נשמתו שקרויה נר, כמו שכתוב, נר אלהים נשמת אדם, ולכן צריכה היא לתקן זאת בהדלקת הנרות לכבוד שבת. ולכן אם האשה בביתה, היא קודמת למצוה זאת


ומכל מקום יש לו להאיש גם כן לסיע במצוה ויתקן את הנרות ויהבהב אותן, דהינו שידליקן ויכבן, כדי שיהיו נוחים אחר כך להדלק. ואשה יולדת, בשבת הראשון ידליק הבעל ויברך. אבל אחר כך וגם בכל פעם שהיא נדה, היא מדלקת ומברכת.


נוהגות הנשים שקדם הדלקת הנרות, רוחצות ולובשות בגדי שבת, ואשרי להן. וצריכין להתפלל מנחה תחלה, כי בהדלקת הנרות היא מקבלת שבת על עצמה ואינה יכולה להתפלל אחר כך מנחה של חל. ואשה שנתאחרה בעסקיה ובאה לביתה קרוב לחצי שעה קדם שבת, שאם תרחץ ותלבש, תוכל לבא לידי ספק חלול שבת, מצוה יותר שתדליק כמות שהיא משתבוא חס ושלום לידי ספק חלול שבת. ואם הבעל רואה שהיא מתאחרת מלבוא, מצוה גדולה שידליק הוא ואל ישגיח ברגזה.


אם האיש מדליק הנרות, והוא צריך לעשות אחר כך איזה מלאכה, טוב גם כן שיתנה שאינו מקבל שבת בהדלקה זו. אבל בדיעבד אם לא התנה, יכול לעשות אחר כך מלאכה, כי בהדלקת הבעל אין מנהג שהוא מקבל שבת.


צריכין להדליק במקום שיאכלו, שיהא נכר שמדליקן לכבוד שבת, ולא להדליק במקום אחר ולהניחם אחר כך במקום אחר. אך בשעת הדחק, כגון שהאשה חולה ואינה יכולה ללכת אל השלחן, מדלקת כשהיא במטה, ומעמידין אותם אחר כך על השלחן בבית זה, כי כל הבית נחשב מקומן. ונשים שמדליקין הנרות בסכה, ואחר כך נושאות אותן לתוך הבית, לא יפה הן עושות. נר שהוא דולק מערב שבת, צריכין לכבותו ולחזור ולהדליקו לכבוד שבת, כדי שיהא נכר שמדליק לכבוד שבת.


צריך להדליק הנרות בכל החדרים שמשתמש שם. מי שהוא בביתו אצל אשתו, כיון שהיא מברכת על הנרות שבחדר אחד, אין צריכין לברך על ההדלקה שבשאר חדרים. אבל אם הוא במקום אחר, אם יש לו שם חדר מיחד, צריך להדליק ולברך. ואם הם רבים שנתאכסנו בחדר אחד, ישתתפו לקנות נרות, וידליק אחד ויברך ויכון להוציא את כלם בברכתו, וגם הם יכונו לצאת בברכתו


ואם אין לו חדר מיחד, אלא שהוא בחדר אחד עם בעל האשפיזא ישראל, אינו צריך להדליק, כיון שאשתו מדלקת עליו בביתו. ובחורים הלומדים במקום אחר, אם יש להם חדר מיחד, צריכין להדליק בברכה. וישתתפו גם כן לקנות נרות ואחד יברך ויוציא את כלם. וצריכין שיהיו הנרות דולקים עד שיבאו שמה. ואם אין להם חדר מיחד, כיון שאין להם נשים שמדליקות, צריכין לתת פרוטה לבעל הבית, שתהיה להם שתפות בנרות


ומי שהוא סמוך על שלחן בעל הבית, הוא בכלל בני ביתו ואינו צריך להשתתף.


נוהגין שאפלו כמה נשים, מדליקין נרות בבית אחד וכל אחת מברכת על נרות שלה, כי כמה שנתוסף אורה, יש בה שמחה יתרה. ואך יש לזהר שלא תדליקנה שתים במנורה אחת. ובשעת הדחק מקלין גם בזה.


אין לתן מים אפלו מבעוד יום לתוך נקב המנורה שמכניסין שם את הנר של חלב או של שעוה, כדי שכשיגיע לשם יתכבה. ובמקום צרך, יש להקל אם נותן מבעוד יום. אבל להעמיד כלי עם מים תחת מנורה התלויה, כדי שאם יפלו ניצוצות יתכבו, אסור גמור היא, אפלו להעמידו מבעוד יום. ולהעמיד כלי בלי מים לקבל הניצוצות מתר, אפלו משחשכה, כי ניצוצות אין בהם ממש


ולהעמיד הכלי בשביל שיטפטף לשם השמן או החלב משחשכה, אסור, דכיון שאם יטפטף יאסר הכלי בטלטול, נמצא שהוא מבטל כלי מהיכנו ואסור, משום דהוי כאלו דבקו שם. אבל להעמידו מבעוד יום, מתר. ואם נטף לתוכו שמן, אסור להסתפק ממנו בשבת, והכלי אסור בטלטול. ואם לא נטף לתוכו, לא נאסר הכלי בטלטול על ידי מחשבה בעלמא.


טוב להניח את החלות על השלחן קדם שמדליקין את הנרות, כדלקמן סימן פ"ט סעיף ב'.


אשה סומא אם יש לה בעל, ידליק הבעל ויברך. ואם אין לה בעל והיא דרה לבדה מדלקת ומברכת. ואם דרה עם אחרים בבית אחד והאחרים מדליקין, מדלקת הסומא בלא ברכה. אך אם היא עקרת הבית תדליק היא תחלה ותברך, ואחר כך ידליקו האחרים ויברכו.


אשה ששכחה פעם אחת להדליק, תדליק כל ימיה נר אחד יותר ממה שהיתה רגילה. וכן אם שכחה כמה פעמים תדליק תמיד נר אחד יותר, והוא משום הכר, שתהא זהירה מכאן ולהבא. ולכן אם מחמת אנס לא הדליקה, אינה צריכה להוסיף.


נוהגין להקדים תפלת ערבית של שבת יותר מבימות החל, ונכון הוא כדי להקדים קבלת שבת בכל מה שאפשר, רק שיהא מפלג המנחה ולמעלה. ואף הנוהגין להתפלל כל ימי החל מעריב בזמנה, דהינו בצאת הכוכבים, יכולין להקדים בשבת. ואפלו שלפעמים בימות החל מתפללין מנחה בשעה שמתפללין עתה ערבית, אין חוששין בזה בתפלת ערבית של שבת, שיש בה מצוה, שמוסיף מחל על הקדש.


בברכת השכיבנו אין חותמין כמו בחל שומר עמו ישראל, כיון שברכה זו היא על כללות עם ישראל, וכללות עם ישראל אינם צריכים שמירה בשבת, כי השבת מגן עלינו, אלא אומרים, ופרוס. וחותמין, ברוך אתה ה' הפורס וכו' וכן ביום טוב. אם טעה וסים כמו בחל, אם נזכר מיד לאחר תבת לעד, יאמר מיד, הפורס סכת שלום וכו', אבל אם לא נזכר עד לאחר כדי דבור, אינו צריך לאמרו עוד.


נוהגין לומר בתפלת ערבית, וינוחו בה, ובשחרית ומוסף, וינוחו בו. ובמנחה, שבתות קדשך וינוחו בם.


אחר תפלת הלחש בערבית בשבת אומרים כלם ביחד, ויכלו. ויש לאמרו מעמד, לפי שבזה אנו מעידים להקדוש ברוך הוא במעשה בראשית, והעדים צריכין להעיד מעמד.


אחר כך אומר שליח הצבור ברכה אחת מעין שבע, דהיינו, ברוך אתה ה' אלקינו ואלקי אבותינו וכו', מגן אבות וכו' אלקינו ואלקי אבותינו וכו', ומסים ברוך אתה ה' מקדש השבת. ויש להקהל לעמד בשעה ש שליח הצבור אומר ברכה זאת, וישמעו היטב. ונוהגין שאומרים עמו מגן אבות, עד זכר למעשה בראשית. וגם המתפלל ביחידות, יכול לומר מגן אבות עד זכר למעשה בראשית, אבל יותר לא יאמר.


בכל שבתות השנה אומרים ברכה זאת, אפלו ביום טוב, ובשבת שחל לאחר יום טוב. אך כשחל יום טוב ראשון של פסח בשבת, אין אומרים אותה.


אין אומרים אותה אלא במנין קבוע. אבל במקום שאין מתפללין בעשרה אלא באקראי, כגון בבית החתן או בבית האבל, אין אומרים אותה. ואם קבעו מקום להתפלל בעשרה איזה שבועות, כמו בירדים, יש לאמרה (רסח).


במדינות אלו נוהגין ששליח הצבור מקדש בבית הכנסת בלילי שבתות וימים טובים (חוץ משני לילות הראשונים של פסח)


וכיון שהוא אינו יוצא בקדוש זה, ואסור לו לטעם קדם קדוש, לכן כדי שלא תהא ברכתו לבטלה, נותנים לטעם לקטן שהגיע לחנוך, והקטן ישמע את הברכה ממנו ויוצא בה, ונמצא שלא ברך לבטלה (דמתר להאכיל את הקטן קדם קדוש, כמו שיתבאר לקמן בסימן קס"ה, אם ירצה השם) ואם אין קטן בבית הכנסת, יכון המקדש או אדם אחר, לצאת בקדוש זה


וישתה שעור רביעית כדי לברך ברכה אחרונה, ואף על פי כן יכול הוא לחזור ולקדש בביתו להוציא את אשתו ובני ביתו אם אינן יודעין לקדש בעצמן. והא דיוצא בקדוש שבבית הכנסת, אף על גב דאין קדוש אלא במקום סעודה בשעת הדחק סומכין על הפוסקים דסבירא להו, דדי אם שותה רביעית שלמה מן הכוס. וטוב שישתה רביעית חוץ מכמלא לגמיו, דהינו כמלא לגמיו משום קדוש, ועוד רביעית משום סעודה.


נוהגין לומר פרק במה מדליקין. ואין אומרים אותו ביום טוב שחל בשבת, ולא כשחל יום טוב בערב שבת, ולא בשבת חל המועד (ע"ר).


נוהגין שבשבת אין משכימין כל כך לבא לבית הכנסת כמו בחל, משום דשינה מענג שבת היא, ואסמכוה אקרא, דבקרבן התמיד של ימות החל נאמר בבקר, ובשבת נאמר וביום השבת, דמשמע אחור. ומכל מקום צריכין לזהר שלא לאחר זמן קריאת שמע ותפלה.


זמן תפלת מוסף הוא מיד אחר תפלת שחרית, ואין לאחרה יותר מעד סוף שבע שעות. ואם התפלל אותה אחר שבע שעות, נקרא פושע, ואף על פי כן יצא ידי חובתו, מפני שזמנה כל היום.


היו לפניו להתפלל שתי תפלות, אחת של מנחה ואחת של מוסף, כגון שאחר מלהתפלל מוסף עד שש שעות ומחצה, צריך להתפלל תחלה מנחה ואחר כך מוסף, משום דמנחה תדירה יותר, וקימא לן תדיר ושאינו תדיר, תדיר קודם. ומכל מקום בצבור אין לעשות כן (רפ"ו).


בקדשה דמוסף שאומרים, שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד, ומיד אומרים הקהל, אחד הוא אלקינו וכו', הוא טעות, כי אסור לומר תבת אחד שתי פעמים רצופות. אלא יאמר ה' אחד, הוא אלקינו וכו', אך שליח הצבור שהוא ממתין על הצבור, יכול הוא להתחיל בתבת אחד, כיון שהפסיק בינתים (עין בסידור).


במנחה קודם קריאת התורה, אומרים ואני תפלתי וגו', והוא על פי מה שדרשו רבותינו זכרונם לברכה בפסוק, ישיחו בי יושבי שער ונגינות שותי שכר. וכתיב אחריו, ואני תפלתי וגו', אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא, רבונו של עולם, אין אמה זו כשאר אמות העולם. אמות העולם כשהם שותים ומשתכרים הולכין ופוחזין


ואנו לא כן, אלא אף על פי ששתינו, ואני תפלתי וגו' ולכן אומרים אותו לפני קריאת התורה, להודות ליוצרנו, שלא שם חלקנו כהם, ואפלו הרקים שבנו, באים לשמע תורה. וביום טוב שחל בחל, שאין קורין בתורה, אין אומרים אותו. אבל בשבת, אף על פי שאין ספר תורה לקרות, מכל מקום אומרים אותו. ואומרים אותו אז קדם החצי קדיש, כדי שלא להפסיק בין הקדיש לתפלת שמונה עשרה.


לאחר חזרת השמונה עשרה נוהגין לומר צדקתך צדק, והמה שלשה פסוקים, כעין צדוק הדין על שלשה צדיקים שנפטרו בשעה זאת, יוסף, משה ודוד. ואם הוא ביום שאם היה חל לא היו אומרים תחנון, אין אומרים אותו. אך כשמתפללים בצבור בבית אבל, אומרים אותו, דאם לא יאמרוהו, הוי פרהסיא, ואין אבלות פרהסיא בשבת.


אם טעה בשבת או ביום טוב והתחיל ברכות אמצעיות של חל ונזכר באמצע ברכה, צריך לגמר כל אותה ברכה שהתחיל, ואחר כך מתחיל ברכה אמצעית של שבת או של יום טוב. והטעם הוא, משום דמן הדין היה ראוי לתקן גם בשבת ויום טוב כל ברכות האמצעיות כמו בחל, ולהזכיר קדשת היום בברכת רצה כמו בראש חדש וחל המועד. אלא מפני כבוד שבת ויום טוב לא הטריחו חכמים, ותקנו ברכה אחת אמצעית לקדשת היום


אבל זה שהתחיל ברכה של חל, יש לו לגמור אותה ברכה, כיון שהיא ראויה לאמרה עתה מן הדין.


אפלו לא התחיל רק תבה אחת מן הברכה ונזכר מיד, צריך לגמר כל הברכה, חוץ מברכת אתה חונן, שאם לא אמר עדין רק תבת אתה, כיון שגם תפלות ערבית ומנחה, מתחילין אתה, לכן אם בתפלת ערבית או מנחה אף על פי ששכח שהוא שבת והתחיל תבת אתה על דעת לומר אתה חונן, אם נזכר מיד שהוא שבת, אינו צריך לומר ברכת אתה חונן, אלא גומר ואומר קדשת וכו'


[ובמנחה, אחד וכו'] ואם ארע לו כן בשחרית, אזי אם היה הטעות מחמת שהיה סובר שהוא חל, צריך לגמור ברכת אתה חונן. אבל אם ידע שהוא שבת ושצריך לומר ישמח משה, אלא שנכשל בלשונו מחמת הרגלו ואמר תבת אתה, אינו צריך לגמור ברכת אתה חונן, אלא אומר ישמח משה. דכיון שיש בתפלות שבת גם כן תפלות שמתחילין אתה, הוי ליה כמו שטעה בתפלת שבת מזו לזו, מאחר שידע שהוא שבת ולא אמר עדין רק תבת אתה.


אם לא נזכר עד בברכות האחרונות, (דהינו מן רצה ולהלן) פוסק באמצע ברכה במקום שנזכר, ומתחיל בשל שבת או יום טוב וגומר כסדר. ואם לא נזכר עד לאחר שהתחיל לומר יהיו לרצון, חוזר לראש התפלה.


בתפלת המוספין אם טעה בברכות אמצעיות של חל, פוסק באמצע ברכה במקום ברכה שנזכר בה ומתחיל ברכה אמצעית של תפלת מוסף, כי בתפלת מוסף לא היה כלל מן הדין להתפלל כל הברכות האמצעיות כמו בחל, אלא ברכה אחת של מוסף.


מי שטעה והתחיל תפלה של חל בשבת, סימן רע לו, ויפשפש במעשיו כל ימי השבוע הבא, ויעשה תשובה.


טעה בברכה אמצעית של תפלות השבת מזו לזו, אם נזכר קדם שאמר את השם מחתימת הברכה, חוזר לתחלת הברכה שהיה לו להתפלל עתה. אבל אם לא נזכר עד לאחר שאמר את ה', גומר ואומר מקדש השבת ויוצא בדיעבד לפי שהעקר מברכות האמצעיות היא רצה נא במנוחתנו, והיא שוה בכל התפלות.


במה דברים אמורים, בתפלות ערבית שחרית ומנחה. אבל בתפלת מוסף, אם התפלל במקומה תפלה אחרת, לא יצא, הואיל ולא הזכיר קרבן מוסף. וכן אם במקום ערבית או שחרית או מנחה התפלל מוסף, לא יצא, הואיל והזכיר קרבן מוסף, ואמר שקר לפני המקום ברוך הוא (רסח).


אם טעה בתפלת יום טוב שהיה לו לחתום מקדש ישראל והזמנים, וחתם מקדש השבת, אם חזר בתוך כדי דבור ואמר מקדש ישראל והזמנים, יצא. ואם לאו, צריך לחזור ולהתחיל אתה בחרתנו וכו' (תפ"ז).


מצות עשה מן התורה לקדש את יום השבת בדברים, שנאמר זכור את יום השבת לקדשו, כלומר זכרהו זכירת שבת בקדוש. וצריך לזכרהו בכניסתו בקדוש וגם ביציאתו בהבדלה. ותקנו חכמים שתהא זכירה על כוס יין, בין בכניסתו בין ביציאתו (רע"א).


יכולין לקדש ולאכול אף על פי שעדין אינו לילה. אך הנוהגין כל ימות החל להתפלל מעריב בזמנה ובשבת מקדימין (כמו שכתבתי בסימן שלפני זה), אלו אסורין לאכול משהגיע חצי שעה קדם צאת הכוכבים. ולכן אם אין יותר מחצי שעה עד הלילה, צריכין להמתין עד הלילה, ואז יקראו תחלה שלש פרשיות של קריאת שמע, ואחר כך יקדש. ואסור לטעם כלום ואפלו מים קדם קדוש.


מצוה לקדש על יין ישן, ומצוה לברור יין יפה. ואם אפשר, יש להדר אחר יין אדם. ובמקום שאין יין כשר כראוי מצוי, מקדשין גם על יין צמוקים (עין לעיל סימן נ"ג סעיף ו). ויכלו, יש לומר מעמד. ומסתכל בנרות, ואחר כך ישב. ומסתכל בכוס ומברך בורא פרי הגפן ואשר קדשנו וכו'. ואם אין לו יין, מקדשין על הפת ולא על שאר משקין (רע"א רע"ב).


גם הנשים חיבות בקדוש. על כן ישמעו היטב את הקדוש ויענו אמן, אבל ברוך הוא וברוך שמו לא יאמרו (עין לעיל סימן ו' סעיף ט). וקטן אפלו הוא בן שלש עשרה שנה, אם אינו ידוע שהביא שתי שערות, אינו מוציא את האשה, ולכן תקדש האשה בעצמה. ואם אינה יודעת, תאמר עם הקטן מלה במלה. וגם אם שומעת את הקדוש מן הבעל או מאיש אחר, יותר נכון הוא שתאמר עם המקדש מלה במלה (עין דגול מרבבה. ועין בשלחן ערוך התניא)


(אם יש כמה בעלי בתים בבית אחד, איך יתנהגו בקדוש, עין לקמן סימן קל"ה סעיף ו') (רע"א).


יין שנתחמץ, אין מקדשין עליו. וכן יין שיש לו ריח רע, אף על פי שלא נתחמץ, אלא ריחו וטעמו יין, שמברכין עליו בורא פרי הגפן, רק שמסריח קצת מחמת שהיה בכלי מאוס, וכן אם הוא מריח אחר החבית (תוספת שבת בשם ש"א) אין מקדשין עליו. וכן יין שעמד מגלה איזה שעות (אף על גב דהאידנא לא קפדינן אגלוי), אין מקדשין עליו משום הקריבהו נא לפחתך הירצך או הישא פניך. יין שיש בו קמחין, יש לסננו. ואם אי אפשר לסננו, מקדשין עליו כך


אבל אם יש עליו קרום לבן, אין מקדשין עליו דמסתמא פג טעמו.


מקדשין על יין מבשל ועל יין שיש בו דבש. אך יש אומרים, שאין מקדשין עליהם, כיון דאינן ראויין למזבח. על כן אם אפשר, יש להדר אחר יין אחר (ער"ב).


הכוס צריך להיות שלם ונקי. וכל הדינים שהן בכוס של ברכת המזון (לעיל סימן מ"ה סעיף ג' וסעיף ד') יש גם בכוס של קדוש בין ביום בין בלילה, וכן בכוס של הבדלה. וטוב לקדש בלילה על כוס גדול שישיר ממנו לקדוש היום ולהבדלה.


החלות תהיינה מכסות בשעת קדוש. ואפלו הוא מקדש עליהן, תהיינה מכסות בשעת קדוש זכר למן שהיה מכסה בטל מלמטה ומלמעלה.


המקדש, ישתה מן הכוס לכל הפחות כמלא לגמיו בלי הפסק. ומצוה שיטעמו כלם מכוס של ברכה. מי שאינו שותה יין מחמת גדר או מחמת שמזיק לו וכדומה, אין לו לקדש על היין על סמך שישתו המסבין (רעא רעב).


יין של קדוש, לפי שהוא מצרכי הסעודה, אינו טעון ברכה לאחריו, דברכת המזון פוטרתו. אך יש פוסקים דסבירא להו, דאינו פוטרתו. על כן אם אפשר, יש לו להדר, שלאחר ברכת המזון יברך על כוס יין וישתה רביעית, ויברך ברכה אחרונה לפטור גם את הכוס של קדוש.


על היין שבתוך הסעודה אינו צריך לברך, שנפטר בברכת בורא פרי הגפן שבקדוש (ער"ב).


קדש על הכוס סבר שהוא יין, ואחר כך נמצא שהוא מים או שאר משקה, יחזור ויקדש על היין. ואם עמד לפניו יין על השלחן. והיתה דעתו לשתות יין גם בתוך הסעודה, אינו צריך לקדש שנית, דהוי כאלו קדש על היין


ואם לא היה יין לפניו על השלחן, אבל היה יין בביתו והיתה דעתו לשתות בתוך הסעודה, אין צריך לברך בורא פרי הגפן, אלא אשר קדשנו וכו' (ועין לעיל סימן נ"ו סעיף ז'), ואם היה הכוס של שכר או מי דבש (מעד) במקום שהוא חמר מדינה (עין לעיל סימן מ"ה סעיף א'), בכל אפן אין צריך לקדש שנית, אלא יברך שהכל וישתה. ובמקומות שנוהגין לקדש אחר נטילת ידים קדם בציעת הפת, גם כן אין צריך לחזור ולקדש, אלא מברך המוציא. והוי כאלו קדש על הפת (רע"א).


גם ביום בסעודת שחרית צריך לקדש על הכוס, דהינו שמברך עליו בורא פרי הגפן, וזהו הקדוש. וגם נשים חיבות בקדוש זה (פרמ"ג). וגם קדם קדוש זה, אסור לטעם כלום, ואפלו מים, כמו בקדוש הלילה (ועין לעיל סימן ח' סעיף ב') ומצוה מן המבחר שיהיה קדוש זה גם כן על היין דוקא


ואם חביב לו יין שרף ומקדש עליו, גם כן יוצא, אך שיהא הכוס מחזיק רביעית, וישתה מלא לגמיו בלי הפסק ואם מקדש על היין ורוצה לשתות גם יין שרף או קאפע, (עין לעיל סימן מ"ט סעיף ו').


בין בלילה בין ביום, אין קדוש אלא במקום סעודה, שנאמר, וקראת לשבת ענג, ודרשו רבותינו זכרונם לברכה, במקום שאתה קורא לשבת, כלומר, קריאה דקדוש, שם יהא ענג. ואם קדש בבית זה ואוכל בבית אחר, אפלו אם בשעת קדוש היה בדעתו כן, אינו יוצא ידי קדוש, וגם צריך לאכול מיד לאחר הקדוש. ואם לא אכל מיד לאחר הקדוש, לא יצא ידי קדוש


וביום אף שאינו רוצה לאכול מיד סעודה קבועה, יכול לקדש ולאכול קצת פת כיסנין, ואז צריך לשתות מן הכוס רביעית, כדי לברך ברכה על המחיה ועל פרי הגפן. וזאת יכול לעשות גם קדם מוסף אם לבו חלוש (עין סעיף שאחר זה) ומוהל שהוא צריך לברך על כוס המילה ועדין לא קדש, ישתה מן הכוס כמלא לגמיו ועוד רביעית (עין סימן שלפני זה סעיף ח').


מתר לטעם אחר תפלת שחרית קדם תפלת מוסף. וטעימה, הינו פת כביצה ולא יותר. ופרות, אפלו הרבה, כדי לסעוד את הלב, ובלבד שיקדש תחלה וישתה כמלא לגמיו ועוד רביעית יין, (דלעת הצרך סמכינן, דזאת הוי קדוש במקום סעודה), או ישתה רביעית יין ויאכל כזית מחמשת מיני דגן (רע"ג רפ"ו).


כל אדם מישראל בין איש או אשה, חיבים לאכל בשבת שלש סעודות, אחת בלילה ושתים ביום. וחיב לאכול בכל סעודה פת, ואפלו בסעודה שלישית יזהר מאד לאכול פת דוקא. (וכיון שהוא נוטל ידיו ומברך על הנטילה, צריך לאכול פת כביצה, עין לעיל סימן מ' סעיף א')


לכן יזהר כל אדם, שלא למלאת כרסו בסעודת שחרית, כדי שיוכל לקים מצות שלש סעודות, ואם אי אפשר לו כלל לאכול פת גמורה, יאכל לכל הפחות פת כיסנין או שאר מאכל העשוי מחמשת מיני דגן שמברכין עליו בורא מיני מזונות, שהוא נקרא מזון. ואם גם זאת אי אפשר לו, יאכל על כל פנים דברים שדרך ללפת בהם את הפת, כגון בשר ודגים וכיוצא בהם. ואם גם זאת אי אפשר לו, יאכל על כל פנים פרות מבשלים


זמן סעודה שלישית הוא משיגיע זמן מנחה גדולה, דהינו משש שעות ומחצה ואילך.


וחיב לבצוע בכל סעודה על שתי ככרות שלמות, ואוחז שתיהן בידו בשעת ברכת המוציא ובוצע אחת מהן. ונוהגין לרשום בסכין על הככר במקום שרוצה לבצוע, והטעם, מפני שבחל צריכין לחתך קצת סביב הפת קדם ברכת המוציא, כמו שכתבתי בסימן מ"א סעיף ג', ובשבת אי אפשר, משום דבעינן שיהיה הפת שלמה בשעת הברכה, ולכן על כל פנים רושמין מקום החתך, כדי שידעו היכן יחתכו ולא יצטרכו להפסיק הרבה ולעין באיזה מקום יחתכו


ויש להניח הככרות שתהא זו שהוא רוצה לבצוע אותה לפניו, כדי שלא יצטרך להעביר על המצוה. ואפלו אוכל כמה סעודות צריך בכל סעודה שתי ככרות שלמות. וכן כשמקדש ביום בשחרית קדם הסעודה הקבועה ואוכל פת כיסנין, יש לקחת שתים שלמות (כן ראיתי לנהוג אצל גדול אחד).


אם אין לכל המסבין בשלחן לחם משנה, אלא לפני אחד, יבצע הוא להוציא את כלם, וגם בברכת המוציא יצאו במה שברך הבוצע. וקדם שיברך המוציא, יאמר: ברשות מורי ורבותי, ולאחר שטעם הוא מפרוסת המוציא, נותן לכל אחד פרוסה ואוכלים (רע"ד רצ"א).


אם לא קרא הפרשה בערב שבת, לא יאכל שבת בשחרית עד שיקראה, ואם לא קראה קדם האכילה, יקרא על כל פנים קדם מנחה, ובדיעבד, עד סוף יום שלישי (רפ"ה).


אסור להתענות בשבת לשם תענית, אפלו זמן קצר. ואפלו שלא לשם תענית, אסור על כל פנים להתענות עד חצות.


אסור להצטער, חס ושלום, על איזה צרה רחמנא לצלן, אלא יבקש רחמים מבעל הרחמים.


מצוה להרבות בפרות ומגדנות ומיני ריח, כדי להשלים מאה ברכות ומצוה לענגו בכל דבר שהוא לו לענג, שנאמר, וקראת לשבת ענג.


אחר סעודת שחרית, אם רגיל לישן, יישן. אבל אל יאמר: אישן מפני שאני צריך לעשות מלאכה או ללכת בדרך בלילה.


אחר כך קובעים ללמוד תורה. בפרשת שבת נאמר, ויקהל משה, ודרשו רבותינו זכרונם לברכה, למה נאמר בפרשה זו ויקהל, ולא נאמר כן בבכל התורה כלה. אמר הקדוש ברוך הוא למשה, רד ועשה לי קהלות גדולות בשבת, כדי שילמדו הדורות הבאים אחריך להקהיל קהלות בכל שבת ללמד תורה ברבים


עוד אמרו, לא נתנו שבתות וימים טובים לישראל אלא לעסוק בהם בתורה, כי הרבה אנשים טרודים כל ימי החל במלאכתם ואין להם פנאי לעסוק בתורה בקביעות, ובשבת ויום טוב שהם פנויים ממלאכתם, יכולין לעסוק בתורה כראוי. לפיכך בעלי מלאכה ובעלי בתים שאינם עוסקים בתורה כל ימי השבוע, המה מחיבים יותר לעסוק בתורה ביום שבת קדש, איש איש כפי השגתו ויכלתו (ר"צ).


כשמוסיפין בשבת, יכולין לקרת כהן או לוי לאחרון, כיון שכבר השלימו שבעה גברי. וגם שהוא האחרון מעקר הקרואים (חוץ מן המפטיר) וכן המפטיר יכולין לקרת כהן או לוי, ואפלו כהן אחד לאחרון וכהן אחד למפטיר, יכולין לקרות, כיון שהקדיש מפסיק ביניהם. ובשמחת תורה שמוציאין שלשה ספרי תורה, יכולין לקרות כהן אחד לחתן תורה ואחד לחתן בראשית ואחד למפטיר, כיון שכל אחד קורא בספר תורה אחר


אבל בראש חדש טבת שחל להיות בשבת, אף על פי שמוציאין גם כן שלשה ספרי תורה, אפלו אם רוצים לקרות בספר תורה הראשון שמנה גברי, אין רשאין לקרות להכהן שיהיה השמיני, כיון שעדין אין משלימין הקריאה בספר זה. והמשלים הוא בספר השני שקורין בו פרשת ראש חדש ואז יכולין לקרותו. וכן הדין בשבת שקלים ופרשת החדש כשהן בראש חדש (סימן קל"ה ובסד"ה).


אם קראו לכהן או ללוי באמצע המנין, יעלה אחר במקומו והוא ימתין אצל התבה ויעלה למפטיר או לאחרון לאחר מנין הקרואים.


בשבת שקורין שתי סדרות, יש לחבר הסדרות עם העולה הרביעי (שם).


קללות שבפרשת בחקתי ובפרשת כי תבא, אין מפסיקין ביניהן. וצריך להתחל פסוק אחד מקדם. אך למען לא יתחיל בפרשה פחות משלשה פסוקים, צריך שיתחיל שלשה פסוקים קדם הקללות, ולבסוף צריך גם כן לקרות לכל הפחות פסוק אחד אחר הקללות, אך יראה שלא יסים פחות משלשה פסוקים מן התחלת הפרשה (עין לעיל סימן כ' כ"א כ"ב) בפרשת כי תשא קורין עם הלוי כל פרשת העגל עד ומשרתו יהושע וגו' והטעם, כי בני לוי לא היו בעשית העגל


ונוהגין לקרות בקול נמוך מן ויתן אל משה ככלותו עד ויחל משה. וכשמתחיל ויחל, חוזר וקורא בקול רם עד ויפן וירד משה, וכשמתחיל ויפן חוזר וקורא בקול נמוך עד ומשה יקח את האהל, וחוזר וקורא בקול רם עד סוף הפרשה. וגם הקללות שבפרשת בחקתי ופרשת כי תבא קורין בקול נמוך. ואת הפסוק וזכרתי את בריתי יעקב קורין בקול רם. ואחר כך הפסוק והארץ תעזב וגו' נמוך, ואף גם זאת בקול רם עד הסוף


ובפרשת כי תבא ליראה את השם הנכבד עד סוף הפסוק בקול רם, ואחר כך נמוך. ואף גם זאת, בקול רם עד הסוף. ובפרשת כי תבוא, ליראה את השם הנכבד עד סוף הפסוק, בקול רם, ואחר כך נמוך עד ואין קונה. וגם בפרשת בהעלתך נוהגין לקרות בקול נמוך מן ויהי העם כמתאוננים עד והמן כזרע גד. והטעם להראות שהם מתחרטים


וכל מה שקורא בקול נמוך, צריך שיהא על כל פנים הקול נשמע לצבור, ואם לא כן אינם יוצאים ידי חובת קריאה (פרי חדש). ארבעים ושנים מסעות שבפרשת ואלה מסעי, אין להפסיק בהם, שהם נגד שם מ"ב (מגן אברהם) (תכ"ח).


בין גברא לגברא צריכין לגלל את הספר תורה, ואין צריכין לכסותו. אך קדם מפטיר שאומרים קדיש ויש זמן ארך צריך לכסותו במעיל שלו, וכן בכל מקום שיש זמן ארך כגון שמזמרין לחתן וכיוצא בו. ונראה דהוא הדין כשמאריכין במי שברך (סימן קל"ט ובסד"ה).


אם טעו בשבת וקראו עם הששי עד גמר הסדרה, לא יאמר קדיש, אלא יקראו מיד את המפטיר, וישלים גם למנין שבעה קרואים. ולאחר שיאמר ההפטרה עם הברכות, אז יאמר הקדיש. וכן ביום טוב אם טעו וקראו עם הרביעי עד הגמר, לא יאמרו קדיש, אלא יקראו מיד את המפטיר לספר תורה השני ואחרי ההפטרה והברכות יאמרו הקדיש (סימן רפ"ב ובסד"ה).


כשצריכין להוציא שלשה ספרי תורה ואין להם אלא שנים לא יגוללו את השני לקרות בו מה שצריכין לקרות בשלישי, אלא יקחו את הראשון לקרות בו (שם).


אם נמצא פסול בספר תורה נתבארו הדינים בסימן כ"ד. ואם נמצא הפסול באמצע קריאת המפטיר, אם הוא מפטיר של חובת היום, כגון ביום טוב ובשבת ראש חדש או שקלים וכדומה שמוציאין ספר תורה אחר למפטיר, אז דינו כמו בפרשה אחרת


אבל בשבת, פשוט שהמפטיר חוזר וקורא מה שקרא השביעי, שאין זאת אלא משום כבוד התורה (שלא יהא כבוד התורה וכבוד הנביא שוים, שהקורא בתורה מברך תחלה וסוף, וגם הקורא בנביא מברך תחלה וסוף, לכן תקנו שהמפטיר יקרא תחלה גם בתורה, להראות שהקריאה בתורה היא העקר), בזה אין מוציאין ספר תורה אחר, אלא גומרין בספר תורה זה, ואינו מברך ברכה אחרונה, וההפטרה אומר בברכות


ואם נמצא הפסול קדם שברך ברכה ראשונה, נראה דיש להוציא ספר תורה אחר. ואם אין ספר תורה אחר, אזי מי שיעלה באחרונה הוא יאמר ההפטרה עם הברכות. ואם עדין לא אמרו הקדיש, יאמרוהו לאחר ההפטרה (כדלעיל סעיף ו').


בסימן כ"ד סעיף א' נתבאר, דאם נמצאה טעות בחסר ויתר, כל שאינו משתנה לא הקריאה ולא הפרוש, אין מוציאין ספר תורה אחר


מכל מקום אם נמצא כן בשבת, אף על פי שאין מוציאין ספר תורה אחר על כל פנים לא יקראו בספר תורה זה יותר משבעה קרואים, והשביעי יקרא ההפטרה בברכות, ולא יאמרו קדיש עד לאחר קריאת ההפטרה והברכות, (והינו בשבת פשוט, אבל כשהמפטיר הוא מחובת היום, כמו בסעיף שלפני זה ודאי צריכין לקרות למפטיר) ובמנחה לא יוציאוהו (תשובה מאהבה חלק ראשון סימן נ"א. ועין לעיל בסימן כ"ד סעיף א' בהערה השניה בסופה).


ביום שמוציאין שני ספרי תורה ונמצא פסול בראשון, ויש עוד ספר תורה בהיכל, ורוצים לקחת עתה את הספר השני לקרות מתוכו, ואחר כך יוציאו ספר תורה אחר לקריאה השניה, לא יעשו כן, כי צריכין לקרות מתוך ספר התורה מה שהוכן בשבילו. וכן ביום שמוציאין שלשה ספרי תורה (עין פרי מגדים אשל אברהם סוף סימן קמ"ג). וכן אם החלפו ספרי התורה, שלקחו תחלה את המוכן לאחר כך, יגללוהו ויקחו את השני [כדי] לקרות מתוך כל ספר תורה למה שהוכן.


סדר החיובים, הקדם קודם. א. חתן ביום חפתו. ב. וחתן, בשבת שלפני החתנה שמזמרים לו, דהינו שהוא בחור. ונער שנעשה בר מצוה באותו שבוע, המה שוים. ג. סנדק ביום המילה והוא התופס את התינוק בשעת המילה. ד. סנדק ביום המילה, שמכניס את התינוק לבית הכנסת למולו. ה. בעל היולדת שילדה בת והולכת לבית הכנסת. ו. בעל היולדת שילדה בן והולכת לבית הכנסת


ואם אינן הולכות לבית הכנסת, אין הבעלים חיובים, אלא אם הוא יום ארבעים ואחד לזכר או יום שמונים ואחד לנקבה, שאז הוא זמן הבאת הקרבן. ז. חתן שהיתה חתנתו מיום רביעי ואילך, בשבת שלאחר החתנה. ודוקא כשהיה בחור או היא בתולה. ח. יום השנה (יארצייט) בו ביום. ט. אבי התינוק ביום המילה. י. יארצייט שיהיה לו בשבוע שלאחר השבת. יא. מוהל ביום המילה. יב. הסנדק, ואחריו אבי הבן, ואחריו המוהל בשבת שלפני המילה


שני בעלי חיובים שוים, תלוי בדעת הסגן או יטילו גורל. מי שאין לו עירונות, אינו דוחה שום חיוב. נוהגין לקרות למי שעתיד לצאת לדרך אחר שבת, או שבא מן הדרך. וכן נוהגין לחלוק כבוד לאורח נכבד לקרתו, אבל אין דוחין שום חיוב (רפ"ב ובסד"ה).


קדם שקורין למפטיר, אומרים חצי קדיש. וכשאומרים הקדיש יהיה ספר התורה שקראו בו עתה וגם ספר התורה שיקראו בו מפטיר, שניהם על השלחן. וביום שיש שלשה ספרי תורה, אין צריכין להניח גם את הראשון.


המפטיר לא יתחיל בברכות ההפטרה, עד לאחר שהגולל כרך את ספר התורה במטפחת.


בברכה הראשונה (לפני ההפטרה) לאחר הנאמרים באמת, אין עונין אמן עד לבסוף שמסים וצדק, כי הכל ברכה אחת היא. וכן בברכה הראשונה מברכות האחרונות, אין עונין אמן אחר אמת וצדק, כי גם נאמן אתה וכו', שיך לברכה זו. ולפי שיש טועים לענות אמן במקומות אלו, לכן טוב שהמפטיר לא יעשה שם שום הפסק, למען ידעו כי אין שם סיום הברכה (ס' רפד ובסד"ה).


אסור לדבר בשעה שהמפטיר קורא את ההפטרה (קמ"ו).


עקר הדין, שזה שעלה למפטיר הוא בלבד יאמר ההפטרה, והצבור יאמרו אחריו בלחש. ומה שנהגו שהצבור אומרים בקול רם עם המפטיר, אין זה רק מחמת חסרון ידיעה, ונכון לבטל המנהג


וגם יש שעושין שהיות באמירת הפטרה, שאף אחר שסים המפטיר ההפטרה והתחיל הברכות אין רוצים להפסיק באמירת ההפטרה, ולא יפה הם עושים, שאם אומרים בקול רם, אינם שומעים קול דברים בהתחלת ברכות המפטיר, ולפעמים גורמים שגם אחרים הסמוכים להם אין שומעין, ואף אם מנמיכים קולם קצת בתחלת הברכות, מכל מקום הם בעצמם אינם שומעין


לכן יש לנהג, כי מיד שישמע שהמפטיר סים ההפטרה ומתחיל הברכות, אף על פי שהוא עדין לא סים, יהיה מתון בשתיקה עד שיסים המפטיר הברכות, ואחר כך יסים הוא אמירת ההפטרה. גם המפטיר יהיה זהיר, שלא להתחיל אמירת הברכות, עד שיפסוק קול ההמון הרב לגמרי.


בשבת ששתי פרשיות מחברות מפטירין בהפטרה של פרשה שניה, לבד באחרי קדושים כשהן מחברות, שאז מפטירין הלא כבני כשיים, בקצת חמשים נרשמה לפרשת וישלח ההפטרה ויברח יעקב. והיא טעות, כי הפטרה זו שיכת לפרשת ויצא, והפטרת וישלח הוא חזון עובדיה (רפ"ד תכ"ה).


ראש חדש שחל להיות בשבת, מפטירין השמים כסאי, ואם טעה וקרא ההפטרה של פרשת השבוע, אם עדין לא אמר הברכות האחרונות, יאמר גם השמים כסאי ויברך אחר כך. ואם לא נזכר עד לאחר הברכות, יאמר השמים כסאי בלא ברכות. ואם חל ראש חדש באחד בשבת, מפטירין מחר חדש. ואם טעה, דינו כמו בשבת ראש חדש, חל ראש חדש בשבת וביום הראשון, מפטירין השמים כסאי.


בשבת חל המועד פסח, אין מזכירין בברכות הפטרה של פסח, לא באמצע ולא בחתימה, אלא מסים מקדש השבת. אבל בחל המועד סכות (כיון שאומרים הלל שלם וגם חלוק בקרבנות), מזכירין כמו ביום טוב של סכות שחל בשבת.


קטן שהגיע לחנוך שיודע למי מברכין, ויודע לחתך את האותיות בטוב, עולה למפטיר בשבת וביום טוב, מלבד בפרשת זכור ובפרשת פרה (כדלקמן סימן ק"מ) ובשבת שובה, וכן ביום שביעי של פסח שמפטירין השירה, נוהגין שאין קטן עולה למפטיר. וכן ביום ראשון דשבועות, שמפטירין במרכבה דיחזקאל, נוהגין לקרוא דוקא גדול וחכם. וכן בשבת חזון נוהגין לקרוא את הרב למפטיר (עין מגן אברהם סימן רס"ב סעיף קטן י"ב).


לא נתקנה קריאת הפטרה עם ברכות, אלא לאחר שקראו בתורה בברכות, כל הקרואים הראויים. אבל אם נמצא פסול בספר תורה בשבת פשוטה, אפלו בשביעי, ולא היה ספר תורה אחר ולכן לא ברך באחרונה, וכן כשמפטירין בחובת היום (עין לעיל סימן ע"ה סעיף ח) אפלו נמצא במפטיר אזי אין מברכין ברכות ההפטרה, אלא אומרים אותה בלא ברכות


אבל בשבת פשוטה, אם לאחר שקראו שבעה קרואים בברכות, נמצא הפסול, הן בקרואים שהוסיפו, הן במפטיר, נראה דיש לקרות ההפטרה בברכות (ועין לעיל סימן ע"ח סוף סעיף ח').


(עקר המלאכות שנאסרו לנו לעשותם בשבת, כבר נודעו לרב בני ישראל, ולא נכתב כאן רק מדברים שלא נודעו לרבים והמה דברים שכיחים).
אסור להשתמש לאור הנר דבר שצריך עיון קצת, דגזרו רבנן, שמא ישכח ויטה את הנר, לקרב את השמן אל הפתילה, ויתחיב משום מבעיר ושנים, מתרין לקרות מתוך ספר אחד בענין אחד, שאם יבא אחד להטות, חברו יזכירהו. ובנרות שלנו שהחלב או השעוה כרוך על הפתילה, נוהגין להתיר


אך צריך לעשות איזה הכר, שלא יבא לקצץ ראש הפתילה שנעשה פחם. ולהרמב"ם, הוי אסור דאוריתא. ואפלו על ידי אינו יהודי אסור לקצוץ ראש הפתילה (סימן ער"ה רע"ח).


אסור לפתוח דלת או חלון נגד נר דולק כשהוא קרוב להם, שמא יכבה על ידי זה. אבל מתר לסגור דלת וחלון. ופתח התנור שיש בו אש, אסור, בין לפתוח בין לסגור, כי על ידי זה הוא מבעיר או מכבה (רעז רגט).


אסור לערות רטב רותח על חתיכות לחם או מצות, אלא יערה תחלה את הרטב לתוך הקערה ויתקרר קצת עד שיהא ראוי לאכילה, ואחר כך יתן שמה את הלחם או המצות. אבל כל זמן שהרטב הוא רותח, אפלו הוא בקערה, אסור לתן לתוכו לחם או מצות. וכן אין לתן מלח או תבלין לתוך הרטב אפלו הוא בקערה ומכל שכן לתוך הקדרה, כל זמן שהוא רותח, אלא ימתין עד שתתקרר קצת שיהא ראוי לאכילה. ובמלח שנעשה על ידי בשול יש מקלין. והמחמיר גם בזה, תבא עליו ברכה


וכן אין לערות קאפע או טה רותח להכלי שרוצים לשתות בו אם יש שם צוקר (סכר) אלא יערה תחלה את הקאפע והטה, ואחר כך יתן לתוכו את הצוקר. ובמקום צרך יש להקל.


אסור לתן פרי או מים על התנור לאחר שהסק, משום דאפשר שירתיח המים ושיצלה הפרי. ואפלו אין דעתו אלא לחמם אותם קצת, מכל מקום אם במקום הזה אפשר שיתבשלו או יצלו, אסור לחממן שם. וכן פשטידה שיש בה שמן אין להעמידה נגד המדורה או על התנור במקום שתוכל להרתיח, אף על פי שאין דעתו אלא לחממה. אבל במקום שאי אפשר שיתבשלו אלא יתחממו קצת שם, מתר לתנם, ואפלו נקרש השמן או המים מחמת הקר


אבל לתוך התנור שהטמינו בו, אסור לתת שום דבר צונןשיתחמם, אף על פי שאי אפשר להרתיח שם. ולצרך קצת חולה, יעשה שאלת חכם (עין נשמת אדם) (רנ"ג רנ"ט שי"ח ש"כ). וקצת נוהגין להחזיר בשבת המאכלים לתוך התנור שהטמינו בו, כיון שהם עדין חמים. אך אם נצטננו לגמרי, אוסרים. ובעל נפש יש לו להחמיר בכל ענין.


בשבת אסור להטמין בשום דבר, (אפלו בדבר שאינו מוסיף הבל). לכן אם נוטל קדרה שיש בה תבשיל שנתבשל בה או שנתחמם בה, אסור לכרכה או לכסותה בכרים וכסתות וכדומה לשמור חמה.


דבר שאי אפשר כלל לאכלו בלי הדחה, אסור להדיחו בשבת אפלו בצונן. ודג מלוח (הערינג) מתר לשרותו במים צוננים, לפי שגם קדם השריה ראוי לאכילה.


חרדל ותמכא ושאר מיני טבולין שלא נתן בהם חמץ מבעוד יום, אסור לתן בהם בשבת, אלא בשנוי, דהינו, שיתן תחלה את החמץ בכלי, ואחר כך יתן לתוכו את החרדל או התמכא. ולא יעשנו בלילה עבה, אלא ישפוך הרבה, שתהא בלילתו רכה, וגם לא יערבו בכף וכדומה, אלא באצבעו או שינענע בכלי עד שיתערב (שכ"א).


פרות שנמצאו תחת אילן, אסורים אפלו בטלטול, שמא נפלו היום. וכן כל פרות שאצל אינו יהודי, אם יש להסתפק שמא נתלשו היום, אסורים אפלו בטלטול (ולענין חשש חוץ לתחום, עין לקמן סימן צ"ה סעיף י"ז) (שכ"ב שכ"ה ובחיי"א).


אסור לרדות דבש המחבר בכורת. וכן אסור לרסק חלות דבש, אפלו נתלשו אתמול מהכורת. ואם לא רסק אותן קדם שבת, אזי הדבש הזב מהן בשבת אסור. אבל הדבש הזב בכורת, מתר (סימן שכ"א ובחיי"א).


פרות שנתפזרו במקום אחד בבית או בחצר מתר לקבצם. אבל אם נתפזרו אחת הנה ואחת הנה דאכא טרחא לקבצם, אסור לקבצם לתוך הסל, אלא מלקט ואוכל (שכ"ה).


קטניות וכדומה שהן בקלפתן, שקורין שרביטין (שויטין), אם הקלפות עדין לחות וראויות גם כן לאכילה, מתר לפתחן ולקחת מהן את הקטניות, (דהוי כמפריד אכל מאכל). אבל אם הקלפות נתיבשו ואינן ראויות עוד לאכילה, אסור לקחת מהן את הקטניות. וכן יש לזהר מלהוציא את האגוזים מתוך הקלפה הירקה שלהן, וכן השמשמים מתוך הקלפה (ס' שיט).


אסור לסחט פרות לצרך המשקין. ולכן אסור לסחט לימונים (ציטראנען) לתוך המים לעשות משקה שקורין לימונדה. ואפלו למצוץ פרי בפיו, יש אוסרין. ויש לזהר על כל פנים בענבים, שלא למצוץ את המשקה ולזרוק את הקלפות. אבל אם אינו צריך למשקין היוצאין, מתר לסחטן, ולכן מתר לסחוט חסה (סעלאט) וקשואים מלפפונים (גורקען) שהמים הולכין לאבוד.


לא תקלח אשה חלב מדדיה לתוך הכוס או לתוך הקדרה ותיניק את בנה. אבל מתרת לקלח מהחלב כדי שיאחז התינוק את הדד ויינק. ואסור להתיז מחלבה על איזה דבר לרפואה במקום שאין בו סכנה ולא צערא יתרה.


מתר לתן שמן קרוש על מאכל חם, אף על פי שהוא נימוח. השלג והברד, אין מרסקין אותן בידים, דהינו לשברם לחתיכות, כדי שיזובו מימיהם. אבל נותן הוא לתוך הכוס של יין או מים כדי לצננם והם נימוחים מאליהם ואינו חושש. וצריך לזהר בחרף, שלא יטל ידיו במים שיש בהם שלג או ברד. ואם יטול, יזהר שלא ידחקם בין ידיו, שלא יהא מרסק. ומתר לשבור קרח כדי לטול מים מתחתיו. ולהשתין בתוך השלג, טוב לזהר אם אפשר


וכן יש לזהר, שלא להשתין על גבי טיט או לתוך עפר תחוח (שיח שכ).


אכל המערב עם פסלת, מתר לברור את האכל מתוך הפסלת, אבל לא את הפסלת מתוך האכל. וגם את האכל, אסור לברור על ידי כלי, אלא דוקא ביד. ודוקא מה שהוא צריך לאכול מיד. ואפלו במאכלים שרוצים לברור מה שיאכלו עתה ממה שישאירו, צריכין לזהר לברור מה שרוצים לאכול עתה, ולא לברור מה שרוצים להניח. כי מה שרוצים לאכול עתה, חשוב אכל. ומה שרוצים להניח, חשוב פסלת


אפלו לקלוף שום או בצלים ולהניחם, אסור משום בורר, ואינו מתר לקלוף אלא מה שצריכין לאכול מיד (שי"ט שכ"א). והקלפה העליונה שעל השום המסבבת כל החלקים, יש לאסור להסירה אפלו לצרך אכילה מיד, משום דהוי מפרק, תולדה דדישה (פרי מגדים סימן שי"ט. אשל אברהם סעיף קטן ח'. הניח בצריך עיון, עין שם)


אפלו במדי דלאו בר אכילה שיך אסור ברירה, כגון בכלים וכיוצא בהם דמה שהוא רוצה להשתמש בו עתה, הוי כמו אכל, והשאר הוי כמו פסלת.


אין לסנן שום משקה, כי יש בזה כמה חלוקי דינים. אבל מתר לשתות על ידי מפה, דלא שיך בורר אלא במתקן הענין קדם אכילה או שתיה. אבל בענין זה, אינו אלא מעכב את הפסלת שלא תכנס לתוך פיו. ומכל מקום לשתות מים כך על ידי מפה, יש אוסרין משום כבוס. ויש להקל בשעת הדחק כשאין לו מים נקיים לשתות. ומכל מקום לא ישתה דרך בית יד מן הכתנת שלו, דבזה אכא למיחש טפי, שמא יסחט.


משקה קאפע שיש בתחתיתו הקאפע ממש שהוא הפסלת, וכן שאר משקה שיש בתחתיתו שמרים או שאר פסלת כשמערין אותו, צריכין לזהר שלא לערות כל הצלול, אלא ישאיר מעט אצל הפסלת. וחלב שהעמד אסור לקלוט מה שלמעלה הנקרא סמעטין, רק מה שצריך לאכול עתה וגם בזה יזהר שלא יקח הכל, רק ישאיר קצת על החלב התחתון (שיט).


אם נפל זבוב וכדומה לתוך המאכל או המשקה, לא יסיר את הזבוב לבדו, אלא יקח גם קצת מהמאכל או מהמשקה ויזרק עמו (שיט).


אם צריך לדוך פלפלין או מלח וכיוצא בו לתת לתוך המאכל, מתר לדוך בקתא דסכינא על השלחן וכיוצא בו, אבל לא במדוכה ולא במכתשת.


אסור לחתוך בצלים ושאר ירקות אלא דוקא סמוך לסעודה וגם אז לא יחתכם דק דק מאד.


דבר שהמלח פועל בו לרככו או להפיג חריפותו, אסור למלחו משום דהוי כמו מעבד. ולכן אסור למלוח (גורקען) חיין, וכן צנון או בצלים אסור למלוח, אפלו מה שצריך לאותה סעודה, אלא מטביל במלח חתיכה חתיכה ואוכל. אבל ביצים ובשר מבשל וכיוצא בהם שאין המלח מועיל להן אלא שיתן בהם טעם מלח, מתר למלחם לאכלם באותה סעודה. אבל בשביל להניחם לסעודה אחרת, אסור.


אין למלוח ביחד הרבה פולין וקטניות מבשלים כי המליחה מועילה בהן לרככן. ואפלו כדי לאכלן לאלתר, אסור.


"סאלאט", "גורקען", וכן שאר מיני טבולין שעושין מבצלים וכדומה, מתר למלחן סמוך לסעודה, שכיון שנותנים לתוכן מיד שמן וחמץ מחלישין כח המלח. אבל אסור למלחן ולהשהותן איזה זמן.


אסור בונה, שיך גם במאכל, כגון המגבן גבינה או שמדבק פרות ומשוה אותן שיהיו יפין ולכן כשחותכין בצלים עם בצים או עם חלב מדג מלוח (הערינג) יש לזהר שלא להשוותן וליפותן, אלא יניחם כמו שהם. (עין מגן אברהם סימן שי"ט סעיף קטן י"ח, וסימן שי"ט סעיף קטן י"ח, וסימן ש"מ סעיף קטן י"ז).


כשמדיחין כלים במים רותחין לא יערה המים על הכלים אלא יערה את המים לתוך כלי אחר ואחר כך יתן בהם את הכלים. ולא ידיחם במפה, משום אסור סחיטה, אלא מדיחם בסמרטוט המיחד לכך, שאינו מקפיד עליו לסחטו גם בחל. וכשמדיח כלי זכוכית, לא ידיחם בשבלת שועל וכדומה. ואסור להדיח כלים בשבת אלא אותן שצריכין לשבת (דין טבילת כלים בשבת ויום טוב, עין לעיל סוף סימן ל"ז) (רנ"ב ש"ב שכ"ג).


כל דבר שהישראל אסור לעשותו, אסור גם כן על ידי אינו יהודי. ומכל מקום בימי החרף, כיון שמתרין להסיק את התנור כדי לחמם את הבית על ידי אינו יהודי, (כמו שאכתב לקמן סימן צ' סעיף יח), נוהגין שהאינו יהודי מעמיד את התבשילין שנצטננו, על התנור קדם שהוא מסיקו, ואחר כך מסיקו. דכיון שאין הכונה בהסקה זאת לחמם את התבשילין, אלא לחמם את הבית, יש מתירין. ודוקא שיעמידם קדם ההסקה ולא אחר כך


ופשיטא שאם אין הכונה בהסקה בשביל הבית אלא בשביל התבשילין, ודאי אסור בכל ענין. ויש אוסרין אפלו אם הכונה היא בשביל לחמם את הבית. ואף על פי שהמנהג כהמתירין, מכל מקום כל בעל נפש יש לו להחמיר על עצמו במקום שאין שם צרך כל כך. ומכל שכן באותן תנורי ברזל העשויין לבשל עליהן תמיד (שפאר קיכע), אף על פי שמסיקים בהן בשבת לצרך חמום הבית, וגם האינו יהודי מעמיד עליו את התבשילין קדם ההסקה, מכל מקום הירא את ה' ימנע מזה.


השופך משקים במקום שהקרקע מצמחת, חיב משום זורע, שהרי המשקה גורם שתצמח הקרקע. ועל כן יש לזהר מלאכול בגנה, כי בקשי יכול לזהר שלא לשפוך משקים על הארץ. ומלבד זאת, יש בגנה אסור טלטול (עין סימן פ"ג) (של"ו שנ"ח).


ספוג שאין לו בית אחיזה, אין מקנחין בו (ש"כ).


אסור לרק במקום שהרוח יפזר את הרק (שי"ט).


בתולה, אסורה לקלוע שערותיה בשבת, ולא להתיר קליעתה, אבל יכולה לתקן שערותיה בידיה. ובמסרק העשוי משער חזיר, אם הוא קשה מאד שאי אפשר שלא יעקור שערות, אסור לסרק בו. אבל אם אינו קשה, מתרת לתקן בו שערותיה, ומכל שכן אם היא מיחדת אותו לכך (שג שכז).


בגד וכיוצא בו שיש עליו איזה לכלוך, מקנחו בסמרטוט וכיוצא בו. אבל לא ישפוך עליו מים. משום דנתינת המים, הוי כמו כבוס. ולכן אם תינוק השתין על איזה בגד, אסור לשפוך עליו מים. (אבל השתין על הקרקע או על כלי עץ או עור, מתר לשפך שם מים), וכשאדם נוטל ידיו ורוצה לנגבן במפה, טוב לשפשפן היטב זו בזו להסיר המים, כדי שלא ישאר עליהם רק מעט מים, (דבמעט מים שהוא מנגבן, כיון שהוא דרך לכלוך, לא הוי כבוס)


ובמפה צבועה אין לחוש בכל ענין (דלא שיך בה כבוס כל כך).


חבית שיש בה מים וכיוצא בו, אסור לפרס עליו בגד שאינו מיחד לה, לכסותו בו, דחישינן שמא יבוא לידי סחיטה. אבל בבגד המיחד לה מתר לכסותה, דכיון דמיחד לה, לא חישינן שיסחוט (ועין לקמן סעיף פ) (שכ).


אם נשפכו מים על השלחן וכדומה, אסור לקנחו בבגד שהוא מקפיד עליו, דכיון דאכא מים מרבים, חישינן שמא יסחוט. וכן לא ינגב במפה כוסות או שאר כלים שפיהן צר, דמחמת דחקם נסחט המשקה (ש"ב).


היה הולך וירדו גשמים עליו ועל בגדיו, מתר לילך לביתו. וכשפושטן, אסור לשטחן כדי שיתיבשו. ואפלו היו לחים רק מן הזעה, אסור לשטחן, וכל שכן דאסור לשטחן נגד האש. ואפלו אם לבוש בהם, אסור לעמד נגד האש במקום שהוא חם הרבה. וכן אסור לנער בגד מן המים, ובגד שהוא מקפיד על מימיו, אסור אפלו לטלטלו לאחר שפשטו מעליו, דחישינן שמא יסחטנו.


היה הולך והגיע לאמת המים, יכול לדלג ולקפץ עליה, אפלו הוא רחבה. ומוטב שידלג ממה שיקיף, מפני שמרבה בהלוך. ואסור לעבור בה, שלא יבוא לידי סחיטה. ואפלו במקום אחר במקום שיכול להחליק ולפול במים, אסור לילך בשבת, שמא ישרו בגדיו ויבוא לידי סחיטה.


היה הולך לדבר מצוה, כגון להקביל פני אביו או רבו או מי שגדול ממנו בחכמה, יכול לעבור בנהר, ובלבד שיעשה שנוי, כגון שלא יוציא ידו מתחת לשפת חלוקו, כדי שיזכור ולא יבוא לידי סחיטה. ואסור לעבור בסנדלו, דכיון דאינו יכול להדקו ולקשרו יפה, חישינן דלמא נפל ואתי לאתויי (לטלטלו). אבל במנעלו, מתר. וכיון שהלך לדבר מצוה, מתר לו אף לחזור


ואם הולך לשמור פרותיו (דשמירת ממונו, הוי גם כן קצת מצוה), מתר לו לעבור בהליכה, אבל לא בחזרה (ש"א).


טיט שעל בגדו, אם הוא לח, מגרדו בצפרן או בסכין. אבל אם הוא יבש, אסור לגרדו, משום דהוי כטוחן.


בגד שחור, אסור לנערו מן השלג או מן האבק. אבל להסיר מעליו הנוצות בידו, מתר. ויש חוששין גם בזאת.


טיט שעל רגלו או מנעליו, יכול להסירו בדבר שמתר לטלטלו, או שיקנחו בקורה, אבל לא יקנחו לא בכתל ולא בקרקע. ובשעת הדחק כגון שצואה על רגלו או על מנעליו, ואין לו דבר שמתר לטלטלו, יכול לקנח בכתל. ואם אין כתל, יקנח בקרקע. ואם יש לו מים, יכול לרחץ המנעל גם במים אם הוא של עור, (כי בעור, שכשוך בעלמא לא הוי כבוס, אלא כשמשפשפו צד זה על צד זה כדרך הכובסים). אבל בסכין, אסור לגרד הטיט והצואה מן המנעל של עור


והברזל שלפני הבית שעשוי לכך, אם הוא חד, אסור לגרד בו. ואם אינו חד, מתר.


נתלכלכה ידו בטיט, לא יקנחה במפה שמקנחין בה הידים (דחישינן שמא יכבסה) (ש"ב).


אסור לצבוע שום דבר, אפלו בצבע שאינו מתקים, ולכן אסור לאשה לצבוע פניה ויש לזהר כשידיו צבועות מפרות שאכל, שלא יגע בבגדו, מפני שצובעו. וכן דם חטמו ודם מכתו לא יקנח במפה (ועין לקמן סימן צ"א סעיף י"א) (ש"כ שכ"ח).


אין לתן כרכם לתוך התבשיל מפני שצובעו, (כך כתוב בספר חיי אדם).


אסור לקלוע או לשזור אפלו שני חוטין או שערות התלושות (שג שיז).


הדרך הוא כשצריכין לקשר איזה דבר בשני חוטין או משיחות, או שמסבבים חוט או משיחה אחת וקושרין שני הקצוות יחד כדרך החגורה, עושין שני קשרים זה על גב זה, כי בקשר אחד לא יתחזק. ואסור לעשות כן בשבת, שני קשרים זה על גב זה, אפלו בדבר שדרכו להתירו בו ביום, וצריכין לזהר במטפחת שכורכין סביב הצואר (האלזטוך) שלא לעשות בה בשבת שני קשרים. וכן בערב שבת לא יהיו בה שני קשרים, דאם כן אסור להתירו בשבת כדלקמן


וכן לעשות אפלו קשר אחד בראש אחד של חוט או משיחה, או לטול שני הקצוות זה אצל זה ולעשות בשניהם ביחד קשר אחד, אסור. כיון דבזה גם קשר אחד מתקים. ולעשות בשני קצוות זה עם זה קשר אחד ועליו עניבה, אם הוא דבר שדרכו להתירו בו ביום מתר. ואם לאו, אסור, אפלו אם הוא דעתו להתירו בו ביום. אבל לעשות שתי עניבות זו על גבי זו, מתר, ואפלו הרבה, ואפלו אם דעתו שיעמוד כן ימים רבים (סימן שי"ן, ובחיי אדם).


קשר שאסורין לעשותו, קשר כזה אסורין גם כן להתיר. ובמקום צער, יש להתיר על ידי אינו יהודי (שי"ז).


דרך החיטים, שקדם שתופרין את הבגד כראוי, מחברים את החתיכות בתפירות מרוחות, ואחר כך מסירין את החוטין מאלו התפירות, ואסור להסירן בשבת (ש"ב).


בגדים העשוים להכניס בהם משיחה או רצועה, כגון מכנסים או מנעלים או חלוק, אם הבגד חדש, אסור להכניסו בהם, משום דהוי תקון מנא. ובישן אם אין הנקב צר, שאין טרח להכניסה מתר. ואם יש טרח, אסור.


לפעמים איזה תפירה מתקלקלת ומתפרדות החתיכות קצת זו מזו, ומושכין בחוט התפירה והן מתהדקות ומתחברות, אסור לעשות כן בשבת משום דהוי תופר (ש"מ).


נירות שנדבקו שלא בכונה, כמו שלפעמים נדבקו דפי ספרים מחמת הצבע שצבען הכורך או שנדבקו איזה דפין בשעוה מתר לפתחן (ש"מ).


כלים שכרכו סביב פיהם במטלית וקשרוהו במשיחה, מתר לקרען בשבת, שזהו מקלקל, ומתר לצרך שבת (סימן שי"ד ובחיי"א).


אסור לצוד שום בעל חי בשבת, (ועין לקמן סימן פ"ז סעיף כ', כ"א). ואפלו פרעוש אסור לתפוס, ואך אם היא על גוף האדם ועוקצו, משום צערא דגופא מתר לטלו ולזרקו. אבל אסור להרגו כי אסור להרוג שום בעל חי. אך הכנים כיון שהן מתהוות רק מן הזעה, מתר להרגן. ומכל מקום אלו שבבגדים אסור להרגן, אלא נוטלן וזורקן. רק אלו שנמצאו בראש, מתר להרגן.


יש לזהר, כשרוצה לסתום תבה או כלי שיש שם זבובים, שיפריחם תחלה משם, כי כאשר הוא סותם, המה נצודים שמה. ומכל מקום אינו צריך לדקדק ולבדוק שלא ישאר שם כלל, אלא יפריח מה שנראה לו.


אסור להוציא דם. ואפלו דם שבין השנים אסור למצוץ. וכן אסור להניח על המכה רטיה המוציאה דם ולחה. ומכל שכן דאסור לדחוק את המכה להוציא דם או לחה (עין לקמן סימן צ"א סעיף י"א).


ציצין שהן כמין רצועות דקות שפרשו מעור האצבע סביב הצפרן, אסור להסירן, בין בכלי בין ביד בין בשנים. וצפרן שנפרש רבו וקרוב להנתק ומצערו, מתר להסירו ביד, אבל לא בכלי. ואם לא פרש רבו, אסור להסירו אפלו ביד (שכ"ח).


אסור לשפוך לתוך החמץ שאר משקים, שיתהוו גם כן חמץ.


בשר שלא נמלח וחל יום שלישי שלו בשבת, שאם לא ידיחוהו יהא נאסר, יש להדיחו על ידי אינו יהודי. אבל על ידי ישראל, אסור.


אסור למרח רטיה, וכן שעוה או זפת. לכן אסור לתן שעוה או שמן עב בנקב לסתמו או לדבקו על איזה דבר לסימן. אבל אכל מתר למרח, כגון חמאה על הלחם וכדומה (שי"ד שכ"א).


אסור לשבור או לחתך כל דבר שאינו מאכל. אבל מה שהוא מאכל, אפלו רק לבהמה, מתר. ולכן מתר לחתוך קש לחצוץ בו שניו. ועצי בשמים, מתר למלול ולקטום כדי להריח בהם, ואפלו הם קשים כעץ. אבל לקטום אותם כדי לחצוץ שניו, אסור.


אילן בין שהוא לח בין שהוא יבש, אין משתמשין בו שום תשמיש, ואף על פי שאינו מנידו. (דאם מנידו, בלאו הכי אכא אסור מקצה). אין עולין בו, ואין נתלין בו. ואסור להניח עליו איזה חפץ או לטלו ממנו או לקשור בו בהמה וכל כיוצא בהם. ואפלו בצדדי האילן, אסור להשתמש. ולכן אם סל תלוי עליו, אסור לטול איזה דבר מתוך הסל, או לתן לתוכו, דהסל הוי צדדי האילן


אבל אם יתד תקועה באילן ועליה תלוי סל, מתר לטול מתוכו או לתן לתוכו, משום דאז הוי הסל צדי צדדין. והסל, אסור לקח משם או לתלותו שם, משום דמשתמש ביתד דהוי צדדי האילן.


כלי שזורעין בו מיני עשבים או שושנים לנוי או להריח, אסור לתלוש ממנו, כמו שאסור לתלוש מן האילן. וצריכין לזהר שלא לטלטלו מעל גבי קרקע להעמידו במקום אחר. דכיון שכשהוא עומד על הקרקע, מריח הארץ הוא גדל, אם כן הנוטלו משם, הוי כמו תולש. וכן אם עומד במקום אחר, אסור לטלו ולהעמידו על הקרקע, משום דבזה הוי כמו זורע. וצריכין לזהר בכל זה, בין שהוא של עץ בין שהוא של חרס, בין שהוא נקוב, בין שאינו נקוב (של"ו).


אסור לכתב או לעשות איזה ציור אפלו באצבעו עם המשקין שעל השלחן או על ההבל שעל חלון זכוכית (שמשת החלון) וכן בכל דבר, אף על פי שאינו מתקים. ואפלו לעשות רשם בעלמא בצפרנו על איזה דבר לסימן, אסור. נמצאה שעוה וכדומה שנטפה על הספר, אפלו רק על אות אחת, אסור להסירה (ועין לעיל סימן כ"ד סעיף י"ב).


כשם שאסור לכתוב, כך אסור למחוק כל מה שנכתב. ומכל מקום אותן עוגות שעשו עליהן אותיות וציורים, מתר לשברן ולאכלן בשבת. אך אם נעשו כן לסגלה לקטנים, יש להחמיר בהם.


ספרים, שעל חדי הגליונות מבחוץ נכתבו אותיות, יש אוסרין לפתחן או לסגרן בשבת ויש מתירין, וכן נוהגים. ומכל מקום מאחר שיש אוסרין יש למנוע מלכתוב כן (ש"מ).


מתר לומר לחברו, מלא לי כלי זה אפלו הוא מיחד למדה, ואפלו הוא של מוכר, אלא שהלוקח נוטלו ומוליכו לביתו. ומכל שכן שאם הלוקח מביא כלי שלו ואומר, מלא לי כלי זה, דודאי מתר. אבל למדוד בכלי המיחד למדה של המוכר ולשפוך לתוך כלי של לוקח, אסור. וכן מתר לומר לחברו: תן לי חמשים אגוזים וכדומה, ובלבד שלא יזכיר לו שם מדה ולא דמים, וגם לא יעשה חשבון, לומר, הרי שיש לך בידי חמשים אגוזים, תן לי עוד חמשים ויהיו לך בידי מאה


ומכל שכן שלא יזכיר לשון מכר, אפלו אינו קוצץ הדמים, ואפלו לצרך שבת. ועל ידי אינו יהודי, אסור לקנות בשבת, והוא הדין בשכירות (ש"ו שכ"ג שכ"ה).


מתר לומר לחברו, מלא לי כלי זה או תן לי בו עד הרשם הזה, ולמחר נמדוד אותו או נשקול אותו (שכ"ג).


כשם שאסור לעשות אפלו בנין עראי בשבת, כך אסור להוסיף על בנין קבוע, אפלו תוספת עראי. ולכן פתח שאינו עשוי לכניסה ויציאה תדיר אלא לעתים רחוקות, אם עשה לה דלת שאינה סובבת על ציריה (ציר, הוא עץ או ברזל הבולט מן הדלת שמכניסין בחור שלמטה באסקפה, ולמעלה במשקוף, שתהא הדלת חוזרת לכאן ולכאן, והוא הדין במה שנוהגין במדינתנו לתקן את הדלתות באנגלען) בצירים קטנים המתחברים למזוזת הפתח


אלא שקשרה שם ותלאה שם לנעול בה, אם יש ציר בדלת זו, או אפלו אין בה עתה, אלא שהיה לה ציר ונשבר ומקומו נכר, מתר לנעול בה בשבת. ואפלו אם היא בענין שכשפותחים אותה היא נגררת על הארץ, וכשנועלין בה מגביהין אותה ומעמידין אותה על האסקפה, מכל מקום מתר, דכיון שהיא קשורה ותלויה, וגם יש בה הכר ציר, נכר שהיא דלת העשויה לנעילה ופתיחה ואינו נראה כבונה. ומכל שכן אם יש לה עדין ציר. ובלבד שלא יחזיר את הציר למקומו, דבזה הוי בונה.


אבל אם אין לה הכר ציר, אסור לנעול בה בשבת, דכיון שהפתח אינו עשוי להפתח אלא לעתים רחוקות והדלת אינה נכרת כדלת, נראית הנעילה כמו בנין. אך אם היא קשורה ותלויה יפה בענין שאף כשהיא פתוחה אינה נגררת על הארץ, אפלו אינה גבוהה מן הארץ אלא כמלא נימה, נכרת היא שהיא דלת ומתר לנעול בה.


אם אינה קשורה ותלויה כלל, וכשפותחין שומטין אותה לגמרי, אסור לנעול בה בשום אפן פתח שאינו עשוי לכניסה ויציאה תדיר. אבל פתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, מתר לנעל בה, ואפלו אין בה הכר ציר.


דלת העשויה מלוח אחד, אין נועלין בה פתח שאינו עשוי לכניסה וליציאה תדיר. ואפלו יש לה ציר, אם אינה סובבת על ציריה, דכיון שאינה אלא מלוח אחד ואינה סובבת על ציריה, נראה כבונה וסותם מקום הפתוח, אבל בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, יש להקל לנעול בה. ודוקא כשיש שם אסקפה, דאז נכר שהוא פתח.


פקק החלון, כגון לוח או שאר כל דבר שסותמין בו את החלון, יכולין לסתמו בו אפלו אם אינו קשור שם. והוא שכבר סתם בו פעם אחת קדם השבת, או שחשב עליו קדם השבת לסתום בו. אבל אם לא סתם בו מעולם, וגם לא חשב עליו, אסור לסתום בו בשבת, אם הוא דבר שדרך לבטלו שם שיהא שם לזמן ארך. אבל דבר שאין דרך לבטלו שם אלא לזמן קצר, כגון בגד וכיוצא בו, מתר לסתום בו בכל ענין (עין בחיי אדם).


דלתות וחלונות, אף על פי שהן תלויים על צירי ברזל שנקל להסירן ולהחזירן, מכל מקום אסור בשבת להסירן או לתלותן, כי התולה אותן הוי כבונה והמסירן הוי כסותר (סימן שי"ג ובחיי"א).


אסור לכבד את הבית, אפלו הוא מרצף באבנים או בנסרים. ועל ידי אינו יהודי, מתר. ואם עושה על ידי שנוי גדול, כגון על ידי כנף אוז וכדומה, מתר אפלו על ידי ישראל (של"ז).


לא ישפשף ברגלו רק שעל גבי הקרקע, אבל מתר לדרס עליו בלא שפשוף.


אסור לפנות בשדה ניר בשבת. (ובשל חברו, אסור אפלו לכנס [בו], ואפלו בחל כדלקמן סימן קפ"ג סעיף ה').


מחצה אפלו היא עראית, אם נעשית להתיר איזה דבר, אסור לעשותה בשבת וביום טוב. ולכן אסור לעשות מחצה על ידי וילון, וכדומה בפני אור הנר, כדי שישמש מטתו. וכן לפני ספרים, כדי לשמש או לעשות צרכיו (עין לקמן סימן ק"ג סעיף ו'). דכיון שמחצה מתרת, היא, חולקת שם רשות בפני עצמה, והרי זה כעושה אהל. אבל מתר לכסות הספרים בשני כסויין זה על גב זה, שאין בזה משום אהל


ואם הוילון התלוי לפני המטה היה פרוס מבעוד יום, בין מן הצד בין מלמעלה, מתר בשבת לפרסו כלו, משום דהוי רק תוספת אהל עראי. אבל מה שהוילון תלוי תמיד בקצה אחד מקפל, לא מצטרף לטפח, כיון שאינו לשם אהל. וכן מחיצה המתקפלת (שקורין שפאניש וואנד), אסור לפתחה, אלא אם כן היתה פתוחה קצת מערב שבת. אבל מה שהיא עומדת מקפלת, אף על פי שהדפן רחב יותר מטפח, לא מהני


אבל מחצת עראי שאינה עשויה להתיר איזה דבר, אלא להגן בפני החמה, או בפני הרוח שלא יכבה הנרות וכדומה, מתר לעשותה.


ואהל, דהינו גג המאהיל, אף על פי שאינו נעשה אלא להגן מפני החמה או מפני הגשמים וכדומה, ואפלו הוא אהל עראי, אם הוא טפח על טפח ברום טפח, אסור לעשותו. ולכן עריסה של תינוק שנותנים בה חשוקים של עץ ופורסין עליהם סדין, אסור לפרוס אותו בשבת וביום טוב, אלא אם כן היה מבעוד יום פרוס טפח, דהוי רק תוספת אהל עראי דמתר


וכן אם החשוקים סמוכין זה לזה בפחות משלשה טפחים, נחשבים כאהל, (כי הלכה למשה מסיני היא, שכל פחות משלשה טפחים, חשוב כלבוד, פרוש כמחבר וסתום), ומתר לפרוס עליהם סדין.


תבה שהכסוי שלה אינה מחברת לה בצירים, אסור לטלו משם, משום דהוי סותר אהל. וכן אסור לכסות בו, משום דעושה אהל. וכשנותנין טבלא על חבית להיות לשלחן, צריכין להעמיד את החבית בצד הפתוח למטה, שאם יתן את הדף על הצד הפתוח, הרי הוא עושה אהל.


פי העשן (ארבה) (קוימן רויכפאנג) אם הוא מן הצד, שהסתימה היא כמו תוספת מחצה, מתר לסתמו. אבל אם הוא למעלה, אסור לסתמו בשבת וביום טוב, משום דעושה אהל. ואם קבועה שם דלת של ברזל סובבת על צירים, מתר לסתום בה, דכיון שהיא קבועה שם, הוי לה כדלת הסובבת על צירים (עין פרי מגדים סימן שט"ו, אשל אברהם סעיף קטן ז').


בגד ששוטחין על פני חבית לכסותה, אם החבית אינה מלאה לגמרי, אלא שיש בין המשקים שבתוכה להכסוי חלל טפח, אזי לא יכסה אותה על פני כלה, משום אהל, אלא יניח מקצת פיה מגלה (ועין לעיל סעיף ל"ג).


כל מחצה או אהל שאסורין לעשותו, אם הוא עשוי, אסורין להסירו, משום דהוי סותר אהל.


אסור לשאת מכסה העשוי להגן מפני החמה או מפני הגשמים, שקורין שירם (שמשיה/מטריה) מפני שהוא עושה אהל (חיי"א, ועין שע"ת סימן ש"א).


כלים שהם של פרקים תחובים זה בזה ונפרדו, אם דרכם להיות תמיד רפויים, מתר להחזירם כך. אבל אם דרכם להיות מהדקים בחזק, אסור להחזירם אפלו ברפיון. וכן אם הם מחברים על ידי חריצים (ברגים) (שרויף) כיון שדרכם להיות מהדקים בחזק, אם הם פרודים, אסור לחברם אפלו ברפיון. אך כסוי כלים, מתר להסירן וכן לחברן, כיון שאינן עשויין לקיום, רק לפתחן ולסתמן תדיר.


מכבש (פרעס) והם שני לוחות זה על זה וכובשין ביניהן בגדים, אם המכבש הוא של בעל הבית, מתר לפתחו לקחת הבגדים לצרך שבת ויום טוב. אבל אין כובשין אותו, לפי שהוא לצרך חל. ומכבש של כובסין או שאר אמנין, אסור לפתוח, דכיון שהוא מהדק בחזק, פתיחתו דומה לסתירה, ואפלו אם היה פתוח מבעוד יום, אסור לקחת משם את הבגדים בשבת ויום טוב גזרה, שמא יבוא לפתחו עתה.


ספסל שנשמטה אחת מרגליו, אסור להחזירה, וגם אסור לסמכו על ספסל אחר, אלא אם כן כבר ישב עליו כך, אבל מתר להניח דף על ספסלים או על חתיכות עצים שהכינם מערב שבת לכך.


כלי המורה את השעות (שעון) (אוהר זייגער), אפלו שעדין הולך, אסור להעריכו בשבת ויום טוב, שלא יפסיק הליכתו. וביום טוב שני, יש להקל כל זמן שעדין הולך, להעריכו לצרך היום, אבל לא לצרך יום שלאחריו. ולצרך חולה, יש להתיר בכל ענין, אם אינו נמצא אינו יהודי בנקל.


אסור להשמיע קול של שיר בשבת בכלי או באבריו (חוץ מבפיו), אפלו להכות באצבעותיו זו על זו או על הלוח להשמיע קול או לקשקש באגוז או בזוג לתינוק שלא יבכה. ולא מטפחין יד על יד, ולא מרקדין. ולכבוד התורה מתר לטפח ולרקד. וגם העושה לתינוק כדי שלא יבכה, אין מוחין, כיון שיש מתירין.


קול שאינו דרך שיר, מתר להשמיע, ולכן מתר להקיש על הדלת כדי שיפתחו לו, וכיוצא בזה. ויש אומרים, שאף על פי כן אסור להשמיע קול בכלי המיחד לכך, כגון להקיש על הדלת בטבעת הקבועה בה, או בפעמון המיחד לזה. וכן אותן כלי שעות (שעונים) (אוהר זייגער), שהן עשויות לקשקש השעות על ידי מה שדוחקין בהן או שמושכין בחוט המיחד לכך, אין לעשות כן בשבת ויום טוב.


המשמר פרות או זרעים מפני חיה ועוף, לא יספיק כף אל כף, ולא יטפח כפיו על ירכו, ולא ירקד ברגליו כדי להבריחם כדרך שהוא עושה בחל.


אין שוחקין באגוזים וכיוצא בהם על גבי קרקע, אפלו מרצף, ומכל מקום אין למחות בנשים וקטנים, לפי שבודאי לא ישמעו, ומוטב שיהיו שוגגים ואל יהיו מזידים (של"ח).


בענין קפול בגדים, יש הרבה חלוקי דינים, ואין לקפל שום בגד (ש"ב).


טלית שאחז בו האור, מתר לשפך עליו שאר משקין שלא במקום אש, כדי שכשיגיע למקום המשקים, תכבה, אבל מים, אסור לשפך עליה.


אין מציעין את המטה משבת למוצאי שבת. אף על פי שיש שהות ביום שיוכל לישן עליה בשבת עצמו, מכל מקום כיון שאין דעתו לישן עליה עד למוצאי שבת, הרי הוא מכין משבת לחל ואסור (ש"ב).


ארבע רשיות לשבת, רשות היחיד, רשות הרבים, כרמלית, ומקום פטור. ונבאר קצת מהן בקצרה.


איזה רשות היחיד. מקום שהוא לכל הפחות ארבעה טפחים על ארבעה טפחים, (שזהו מקום חשוב שראוי להשתמש בו), ומקף במחיצות גבוהות לכל הפחות עשרה טפחים (אפלו אינן שלמות לגמרי). וחריץ עמק עשרה טפחים ורחב ארבעה טפחים, גם כן דינו כמחיצה (עין חכם צבי סימן ה'). וכן בור שהוא עמק עשרה ורחב ארבעה על ארבעה, וכן תל שהוא גבוה ורחב ארבעה על ארבעה


ואפלו כלי, כגון תבה, אם גבוהה עשרה או חבית שהיא עגלה ויש בה לרבע ארבעה על ארבעה, כל אלו אפלו הן ברשות הרבים או בכרמלית, הרי הן נחלקות לעצמן והן רשות היחיד. ואויר רשות היחיד הוא רשות היחיד עד לרקיע. והמחיצות עצמן שהן מקיפות לרשות היחיד על גביהן גם כן דין רשות היחיד להן. והחורים שבמחיצות שכלפי רשות היחיד, אפלו הן מפלשים מעבר לעבר, כיון שיכולין להשתמש בהן ברשות היחיד, הרי הן בטלין אצלה ונחשבים כרשות היחיד


(ואם הם רק כלפי חוץ, יתבאר בסעיף שלאחר זה).


איזוהי רשות הרבים. רחובות ושוקים שהן שש עשרה אמה על שש עשרה אמה, שכן היה רחב הדרך במחנה לויה שבמדבר. וכן דרכים שעוברין בהם מעיר לעיר ורחבים שש עשרה אמה, הרי הן רשות הרבים. וכל דבר שהוא ברשות הרבים, אם אינו גבוה שלשה טפחים מן הקרקע, אפלו הוא קוצים או צואה שאין רבים דורסים עליהם, מכל מקום בטל הוא לגבי הקרקע והרי הוא כרשות הרבים. וכן גומא ברשות הרבים, אם אינה עמקה שלשה טפחים, הרי הוא כרשות הרבים


והחורים שבכתלים כלפי רשות הרבים ואינם מפלשים לפנים לרשות היחיד, אם הם נמוכים משלשה טפחים לקרקע, בטלי לגבי רשות הרבים, והרי הן כרשות הרבים. ואם הן למעלה משלשה טפחים נדונין לפי מדותיהן, אם יש בהם ארבעה על ארבעה והם למטה מעשרה טפחים, הרי הוא כרמלית. ולמעלה מעשרה טפחים, הוי רשות היחיד. ואם אין בהם ארבעה על ארבעה הרי הם מקום פטור, בין שהם למעלה מעשרה בין שהם למטה מעשרה


המבואות שנכנסין לרשות הרבים, לפעמים הן רשות הרבים ולפעמים הן כרמלית, ויש בזה הרבה חלוקי דינים. יש אומרים, שכל שאין ששים רבוא אנשים עוברים בו בכל יום כדגלי מדבר, אינו רשות הרבים אלא כרמלית. ולכן בזמן הזה, אין לנו רשות הרבים. וכל ירא שמים יחמיר לעצמו.


איזהו כרמלית. מקום שאין הלוך לרבים, וגם אינו מקף במחיצות כראוי, כגון השדות ונהר שהוא עמק לכל הפחות עשרה טפחים ורחב לכל הפחות ארבעה טפחים. ומבואות שיש להן שלש מחצות, ואצטונית (הוא מקום שלפני החניות שהסוחרים יושבים), ואיצטבא (הוא מקום שמניחים עליו פרקמטיא) שלפני העמודים ברשות הרבים, והיא רחבה ארבעה וגבוהה שלשה טפחים או יותר עד עשרה טפחים


וכן מקום שיש בו ארבעה על ארבעה מקף במחצות שאינן גבוהות עשרה, ותל שיש בו ארבעה על ארבעה וגבוה משלשה ועד עשרה, ובור שהוא ארבעה על ארבעה ועמק משלשה ועד עשרה, ועוד יש הרבה שהן כרמלית. (ולשון כרמלית הוא לשון רך מל, פרוש לא לח ולא יבש, אלא בינוני. הכא נמי לא רשות היחיד, לפי שאין לו מחצות כראוי. וגם לא רשות הרבים, לפי שאין רבים הולכים שם) (שמה שנו).


איזהו מקום פטור. כל מקום ברשות הרבים שאין בו ארבעה על ארבעה והוא גבוה משלשה ולמעלה, או בור שאין בו ארבעה על ארבעה ועמק משלשה למטה, וכן מקום שאין בו ארבעה על ארבעה ומקף במחצות משלשה ולמעלה. וכל אלו דוקא כשהן ברשות הרבים הן מקום פטור. אבל אם הן בכרמלית, הרי הן גם כן כרמלית (שמ"ה).


ברשות הרבים ובכרמלית אסור לטלטל שום דבר ארבע אמות, בין לשאת אותו בין לזרוק אותו בין להושיט אותו. ולטלטלו איזה פעמים פחות פחות מארבע אמות, גם כן אסור.


אסור לשאת או לזרוק או להושיט שום דבר מרשות היחיד לרשות הרבים או לכרמלית, וכן מרשות הרבים או מכרמלית לרשות היחיד, וכן מרשות הרבים לכרמלית או מכרמלית לרשות הרבים. אבל מקום פטור מתר להוציא ולהכניס ממנו לרשות היחיד ולרשות הרבים ולכרמלית ומהם לתוכו, ובלבד שלא יטלטל את החפץ ארבע אמות ברשות הרבים או בכרמלית


ולפי שיש הרבה חלוקים מהי רשות הרבים ומהי כרמלית ומהי רשות היחיד, (מלבד אלו שכתבנו בסימן שלפני זה), לכן בעיר שאינה מתקנת בערובין, מי שאינו בקי, צריך לזהר שלא לטלטל שום חפץ ממקום שהוא מנח למקום החלוק ממנו, כי אם במקומות שההתר ברור לו.


נטילת החפץ ממקום שהוא מנח, נקרא עקירה, והנחת החפץ נקראת הנחה. וגם עקירה בלא הנחה או הנחה בלא עקירה, אסור לעשות. ולכן אסור לישראל שיתן איזה חפץ לידו של נכרי, שיוציאו מרשות היחיד לרשות הרבים או לכרמלית, כי הישראל עושה בזה את העקירה, אלא הנכרי בעצמו יקח את החפץ. וכן כשמביא הנכרי איזה חפץ, לא יקחהו הישראל מידו, כי בזה עושה הישראל את ההנחה, אלא הנכרי בעצמו יניח את החפץ


וצריכין לזהר בזה בתינוק שהערלית נושאת אותו לבית הכנסת למול שתקח בעצמה את התינוק בבית, ובבאה אל החצר או עזרת בית הכנסת ותקחהו ישראלית (ש"ז שכ"ה שמ"ו שמ"ז שמ"ט).


חצר שיש בו פרצה, אם נשאר מן המחצה בצד אחד רחב ארבעה טפחים בגבה עשרה טפחים מן הקרקע, או שנשאר משני צדי המחצה בכל צד רחב טפח בגבה עשרה טפחים מן הקרקע,  אזי אם אין בפרצה יותר מעשר אמות, אינו צריך שום תקון, כי הפרצה הזאת נחשבת כמו פתח


אבל אם הפרצה יתרה מעשר אמות, וכן אם לא נשאר מן המחצה מצד אחד רחב ארבעה טפחים או משני הצדדים מכל צד רחב טפח, ומכל שכן אם נפרץ במלואו, דהינו שאין שום מחצה בצד אחד כזה |_|, אזי אפלו אם אין בפרצה רק שלשה טפחים, אסורין לטלטל בחצר זה עד שיתקנו אותה שם, (והתקון המבחר הוא) בצורת הפתח. (ואם דרים שם שני בעלי בתים או יותר, צריכין עוד לעשות ערובי חצרות, ויבאר, אם ירצה השם בסימן צ"ד).


זה שאמרנו דאם אין בפרצה שבחצר יותר מעשר אמות נחשבת כמו פתח ואינו צריך תקון, זהו רק בפרצה אחת. אבל בשתים או יותר, צריך שיהא העומד הנשאר על כל פנים כמו הפרוץ. אבל אם היה הפרוץ מרבה על העומד, כל שהפרצה יתרה משלשה טפחים, צריכה תקון.


מהו צורת הפתח. נועץ קנה מכאן וקנה מכאן, כל אחד לא פחות מגבה עשרה טפחים. ונותן עליהם קנה או חוט. וצריך שיהיה הקנה או החוט דוקא על ראשיהן ולא מן הצדדין. ואם תחב מסמרות בראשי הקנים וכרך החוט עליהם, שפיר דמי, (פרי מגדים משבצות סימן שס"ג סעיף קטן י"ט)


וצריך שכל קנה לא יהא רחוק מן המחצה שלשה טפחים, וגם לא יהא גבוה מן הקרקע שלשה טפחים, (עין שערי תשובה סימן שס"ג) ובשעת הדחק שאי אפשר לעשות צורת הפתח רק בענין שהקנים יהיו רחוקים מן הכתלים שלשה טפחים יש להקל (תשובות רבי עקיבא איגר סימן י"ח, עין שם) (שסב שסג).


חצר או בית שפתוחים לתוך הרחוב, והדלת נפתחת לפנים, והמזוזות עם המשקוף שעל גביהם, והאסקפה שבתחתית הן לצד הרחוב, הנה המקום הזה לפעמים הוא רשות היחיד, ולפעמים הוא כרמלית. ולפי שאין הכל בקיאין בזה, לכן מטילין עליו מספק חמר רשות היחיד וחמר כרמלית, אסור להוציא משם להרחוב שהוא רשות הרבים או כרמלית, ולא מן הרחוב לשם, כי שמא הוא רשות היחיד. וכן אסור להוציא מן הבית או מן החצר לשם, ולא משם לתוכם, כי שמא הוא כרמלית


ולכן אם הפתח נעול וצריכין לפתחו, צריכין לזהר שהאינו יהודי יכניס את המפתח בתוך המנעול, ולאחר שיפתחו את המנעול, טרם יפתח ישראל את הדלת, יסיר האינו יהודי את המפתח, כי אם יפתח ישראל את הדלת בעוד שהמפתח תוך המנעול, הרי הכניס את המפתח מכרמלית לרשות היחיד.


בהרבה מקומות יש בתים אשר הגג נמשך מן כתל הבית לתוך הרחוב ונסמך שם על עמודים, אסור להוציא מן הבית לשם או להכניס משם לבית. וכן אסור לטלטל שם ארבע אמות, משום דדינו כמו הרחוב, רשות הרבים או כרמלית. ואף שהגג נתון על העמודים, דהוי צורת הפתח דדינה כמחצה, מכל מקום הרי מן הצדדים אין מחצה, ולכן צריך להעמיד מקצה מזה קנה אחד אצל הכתל של הבית נגד העמוד שהגג עליו, שיהא גם כאן צורת הפתח, וכן מן מקצה השני


ואם כמה בתים סמוכים זה אצל זה, בענין זה, די להם שיעשו כן בקצה הבית אשר מקצה מזה, ובקצה הבית אשר מקצה מזה, ויעשו ערובי חצרות (מ"ו).


מתר לתן לפני אינו יהודי מזונות בחצר או בבית, אף על פי שיודע שיוציאם לחוץ, רק שלא יתנם לתוך ידו, דאם כן, הוא עושה את העקירה. ודוקא כשיש להאינו יהודי רשות לאכלם שם אם ירצה. אבל אם אין לו רשות לאכלם שם או שהם מזונות מרבים, שאי אפשר שיאכלם שם, וכן שאר חפצים שנכר הדבר שיוציאם לחוץ, אסור, מפני שנראה כנותן לו על מנת להוציא.


האשה מדדה את בנה אפלו ברשות הרבים, ובלבד שלא תגררהו, אלא יהא מגביה רגלו האחת ויניח השניה על הארץ וישען עליה עד שיחזור ויניח רגלו שהגביה, שנמצא לעולם הוא נשען על רגלו האחת. אבל כשהיא גוררת שתי רגליו הרי זה כנושאתו ואסור אפלו בכרמלית. ולשאת אותו ממש אפלו אם הוא גדול כל כך שיכול לילך ברגליו לבדו, אסור אפלו בכרמלית, שלא אמרו החי נושא את עצמו אלא לפטור מחטאת


אבל על כל פנים שבות אכא, ובכרמלית היא שבות דשבות, וצריכין להזהיר לרבים, שטועין בזה (שלחן ערוך של התניא סימן שח סעיף פא. ועין תשובת ר' עקיבא איגר סימן כח).


אמת המים העוברת בתוך החצר, אסור למלאת מים ממנה. (ובשלחן ערוך סימן שנ"ו מבאר איך יתקנה).


לא יעמד אדם ברשות היחיד וישתין או ירק לרשות הרבים או לכרמלית, וכן מרשות הרבים או מכרמלית לרשות היחיד, וכן מרשות הרבים לכרמלית, או מכרמלית לרשות הרבים. וכן לא ילך ארבע אמות ברשות הרבים או בכרמלית או מרשות לרשות ורקו בפיו, אם כבר תלשו בפיו ממקום למקום (ש"נ).


מתר לשפוך שופכין בחצר שיש בה ארבע אמות על ארבע אמות, אף על פי שיוצאין לרשות הרבים (שנ"ז).


הקף מחצות לטלטל בתוכן, לא מהני אלא כשהקף לדירה. ומהו נקרא מקף לדירה. זה שבנה לו בית דירה, או שפתח פתח מביתו ואחר כך הקיף שם במחצות, כדרך שעושין החצרות לבתים, אז אפלו אם הוא גדול הרבה מאד, הוי רשות היחיד גמורה. אבל כל שהקף שלא לשם דירה, כגון גנות ופרדסים, שאין המחצות עשויות אלא לשמור מה שבתוכן, באלו יש חלוק בגדלן


אם אינו גדול מבית סאתים (שיבאר בסעיף שלאחר זה), מתרין לטלטל בתוכו (ועין לקמן סעיף ג) אבל אם הוא גדול מבית סאתים דינו ככרמלית.


כמה הוא שעור סאתים. כמו שהיה חצר המשכן, מאה אמה ארך וחמשים אמה רחב. ואם הוא מרבע, עולה בחשבון שבעים אמה וארבעה טפחים על שבעים אמה וארבעה טפחים (ובאמות שלנו חמשים ושלש על חמשים ושלש ומעט יותר). ואם המקום עגל או בשאר ציור צריכין גם כן לחשוב כן שיעלה בתשברת (במרבע), חמשת אלפים אמה. (ובאמות שלנו שלשת אלפים שבע מאות וחמשים)


אך אם ארכו יותר על פי שנים ברחבו אפלו רק אמה אחת, אז נחשב כיותר מבית סאתים כיון שאינו דומה לחצר המשכן.


מקום שמקף שלא לשם דירה, והוא אינו גדול מבית סאתים, שמתר לטלטל בתוכו, אם יש בסמוך לו חצר, מתר גם כן להוציא מתוכו לחצר ומחצר לתוכו, כלים ששבתו בתוכו או בחצר, כי נחשב לרשות אחת עם החצר. אבל אינו רשות אחת עם הבית, שהכלים ששבתו בתוכו, אסור להכניסן לתוך הבית והכלים ששבתו בבית, אסור להכניסן לשם.


מקום שהקף שלא לשם דירה, דהינו שמתחלה הקיף במחצות, ואחר כך בנה שם בית דירה או שפתח לשם פתח מביתו, מאי תקנתיה לעשותו מקף לדירה. יפרץ במחצות מקום יתר על עשר אמות, (כי עשר אמות חשובות כפתח, ויתר מכן הוי פרצה), ונתבטלו המחצות, ואחר כך יגדור אותה, ונחשב מקף לדירה.


חצר שהיא יותר מבית סאתים, ונטע בה אילנות, אפלו ברבה, לא נתבטלה בזה הדירה ועדין חשובה מקפת לדירה, שכן דרך האדם להסתופף בצל אילנות. אבל אם זרע בה זרעים, אם זה ברב החצר, (אפלו אינו במקום אחד אלא מפזר), נתבטלה בזה הדירה וחשובה כלה כגנה. ואם זה במועט החצר, אם הוא פחות מבית סאתים, בטל לגבי החצר וכלו דינו כחצר